П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/11129/22                                               Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Г.В.
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
05 грудня 2023 року                                                                                                             м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Матохнюка Д.Б. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Овруцької міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку, 
В С Т А Н О В И В :
Позивач звернулась до суду з позовом до Овруцької міської ради, в якому просила:
- визнати незаконним та скасувати розпорядження Овруцького міського голови від 04.03.2022 №63-к "Про звільнення із займаної посади начальника юридичного відділу ОСОБА_1 ";
- зобов`язати Овруцьку міську раду поновити на посаді начальника юридичного відділу виконавчого комітету Овруцької місткої ради;
- стягнути з Овруцької міської ради середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 04.06.2022 по день фактичного поновлення на посаді.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій    апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на її думку, вирішення спору.
Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Враховуючи відсутність клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участі, а також достатність доказів в матеріалах справи для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм   матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
Судом встановлені наступні обставини справи.
02.01.2020 року почивача призначено на посаду начальника юридичного відділу виконавчого комітету Овруцької міської ради.
Рішенням Овруцької міської ради від 23.12.2021 року № 1109 "Про внесення змін до рішення міської ради від 30 грудня 2020 року № 8 "Про затвердження структури і штатної чисельності виконавчого комітету та структурних підрозділів Овруцької міської ради" вирішено ліквідувати та виключити зі структури виконавчого комітету Овруцької міської ради з 25.02.2022 року юридичний відділ (4 штатних одиниці).
На підставі вказаного рішення, 23.12.2021 року прийняте розпорядження Овруцького міського голови № 23 "Про попередження працівників юридичного відділу виконавчого комітету Овруцької міської ради" про зміну істотних умов праці та про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією юридичного відділу.
В подальшому, 04.03.2022 року за розпорядженням Овруцького міського голови № 63-к позивача було звільнено з посади начальника юридичного відділу.
Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним, позивач звернулась з даним позов до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, в повній мірі належними та допустимими доказами доведено законність та обгрунтованість оскаржуваного позивачем наказу про звільнення.
Колегія суддів, надаючи оцінку спірним правовідносинам, висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, виходить з наступного.
При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Так, серед основних доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення відповідачем вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України, а саме на те, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці відповідач не запропонував іншу роботу на самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Відповідно до п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування;
Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України "Про службу в органах місцевого самоврядування".
Згідно статті 1 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.
Правове регулювання статусу посадових осіб місцевого самоврядування визначено статтею 7 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".
Правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про статус депутатів місцевих рад", "Про вибори депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів", цим та іншими законами України.
Згідно ч.1 ст.20 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).
Підстави та порядок звільнення посадових осіб органів місцевого самоврядування у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників врегульовані Кодексом законів про працю України.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.
Отже, трудовий договір може бути припинений у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, за умови неможливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту , а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років , із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.
Переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, і лише у разі за рівних умов продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам, які відповідають вимогам визначених у частині 2 статті 42 КЗпП України.
Згідно частин 1-3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.
Відтак, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини 3 статті 49-2 КЗпП України, роботодавець є таким що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08.05.2019 у справі №806/1175/17, від 06.03.2019 у справі №824/424/16-а та від 20.02.2020 у справі №809/1068/17.
Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.
Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, зокрема, щодо рівнозначності посади, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Даний висновок кореспондується також із висновками Національного агентства України з питань державної служби, викладеними у роз`ясненні від 22.07.2016 року № 13-р/з "Щодо переведення на нижчу посаду".
Так, як встановлено судом, на підставі рішення сесії Овруцької міської ради від 23.12.2021 року №1109 «Про внесення змін до рішення міської ради від 30.12.2020 року №8 «Про затвердження структури і штатної чисельності виконавчого комітету та структурних підрозділів Овруцької міської ради», Овруцьким міським головою видано розпорядженням від 23.12.2021 року №354-к «Про попередження працівників юридичного відділу про зміну істотних умов праці та про наступне вивільнення у зв`язку з ліквідацією юридичного відділу». 
Вказаним розпорядженням попереджено працівників юридичного відділу виконавчого комітету Овруцької міської ради про зміну істотних умов праці та про наступне вивільнення у зв`язку із ліквідацією юридичного відділу, на підставі п. 1 ст. 40 та ст. 49-2 Кодексу законів про працю України. Фактичне вивільнення працівників, вказаних у пункті 1 даного розпорядження, здійснити шляхом видання окремого розпорядження не раніше ніж через 2 місяці з дня видання даного розпорядження. Запланована дата вивільнення - 25 лютого 2022 року.
Зі змісту вказаного розпорядження вбачається, що визначений в ньому термін для ознайомлення становить один робочий день.
Як встановлено судом першої інстанції, в зв`язку з перебуванням позивача у період з 24.12.2021 року по 31.12.2021 року на лікарняному, розпорядження №354-к разом з пропозицією переведення на іншу посаду було направлено на адресу позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Вказаний лист отримано позивачем 18.01.2022 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке наявне у матеріалах справи.
При цьому, як зазначено судом першої інстанції, позивач 04.01.2022 року, перебуваючи на робочому місці, була ознайомлена з вищевказаними документами, що підтверджується її особистим підписом в додатку до розпорядження.
Колегія суддів доходить до висновку про те, що ст.ст.40, 49-2 КЗпП України пов`язують настання у роботодавця права на звільнення особи з такими умовами: зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; відсутність можливості пропозиції іншої роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
В свою чергу, відповідач пов`язував звільнення позивача з обставинами, визначеними п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.
Обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.
Так, на час прийняття розпорядження №354-к у відповідача були в наявності вакантні посади: головного спеціаліста з питань юридичного забезпечення відділу регулювання земельних відносин та юридичного забезпечення; провідного спеціаліста відділу документообігу та організаційно - кадрової роботи (тимчасова вакансія); головного спеціаліста відділу бухгалтерського обліку, консолідованої звітності та комунальної власності; головного спеціаліста відділу економічного розвитку та залучення інвестицій; провідного спеціаліста відділу культури і туризму Овруцької міської ради.
Позивачу листом від 24.12.2021 року за вих. №02-09/4047 з огляду на її кваліфікаційний рівень була запропонована посада головного спеціаліста з питань юридичного забезпечення відділу регулювання земельних відносин. У вказаному листі також зазначено про необхідність письмового повідомлення про прийняте рішення стосовно згоди на переведення.
Як встановлено судом першої інстанції, позивач з моменту ознайомлення з розпорядженням №354-к та наявними вакантними посадами по час звільнення не повідомляла про наявність згоди на переведення на іншу посаду, зокрема, і на посаду головного спеціаліста з питань юридичного забезпечення відділу регулювання земельних відносин та юридичного забезпечення, яка за професією та спеціальністю відповідала кваліфікації позивача. Вказані вакантні посади були заповненні шляхом переведення інших працівників виконавчого комітету, які виявили на це своє бажання.
В розрізі встановлених обставин, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що їй не було запропоновано всі наявні вакантні посади, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідач, в першу чергу, запропонував позивачу серед інших і посаду, яка максимально могла відповідати її кваліфікації, і, відповідно, не отримавши жодної відповіді на вказану пропозицію, був позбавлений обов`язку продовжувати надсилати позивачу відповідні пропозиції.
Тим більш, судова колегія зауважує, що позивач була ознайомлена з усім переліком вакантних посад, який отримала одночасно з розпорядженням №354-к. 
До того, судова колегія вважає за необхідне відзначити, що всі перелічені в апеляційній скарзі посади, які на переконання апелянта протиправно не були їй запропоновані, за своїми кваліфікаційними вимогами не відповідали спеціальності позивача.
Відтак, в ході розгляду справи відповідачем подано достовірні і належні в розумінні приписів ст. ст. 73-76 КАСУ докази відсутності можливості запропонувати позивачу рівнозначну або нижчу посаду.
При цьому, як зазначила сама апелянт, спір щодо застосування переважного права на залишення на роботі між нею, як позивачем, та відповідачем - відсутній.
В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 03 липня 2023 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України. 

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Гонтарук В. М.    Матохнюк Д.Б.