ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року 
м. Київ
справа №640/2084/20
адміністративне провадження № К/990/37077/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Білак М.В.,  Соколова В.М., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції справу № 640/2084/20
за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2022 року, ухвалену колегією у складі головуючого судді Файдюка В.В., суддів: Мєзєнцева Є.І., Собківа Я.М.,

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У січні 2020 року  ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовною заявою до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач), в якій просив:
1.1. визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 №1110ц про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади;
1.2. стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на посаді.
2. В обґрунтування протиправності оскаржуваного наказу позивач зазначає, що він виданий на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), який передбачає звільнення у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Однак, Генеральна прокуратура не перебуває в стані припинення, що фактично свідчить про не настання події, з якою пов`язано застосування вказаних положень.
2.1. Зауважує, що звільнення його під час перебування на лікарняному після хірургічної операції онкологічної хвороби та як особи із інвалідністю грубо порушують права позивача, передбачені КЗпП України та Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».
2.2. На думку позивача, надання Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (далі - Закон № 113-ІХ) дозволу кадровим комісіям під час проведення атестації брати до уваги не перевірені матеріали (анонімну інформацію) стосовно прокурора порушує принцип незалежності прокурорів та суперечить статтям 3, 8, 21 24, 28, 55, і 68 Конституції України. Саме тому, ним подано 14.10.2019 Генеральному прокурору заяву довільної форми про переведення до Офісу Генерального прокурора, а не встановленого зразка, який затверджено Порядком № 221.
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
3. ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника управління забезпечення охорони державної таємниці Генеральної прокуратури України та органів прокуратури.
4. У зв`язку з набранням 25.09.2019 чинності Законом № 113-ІХ, яким запроваджено реформу прокуратури, обов`язковою умовою якої є атестація, успішне проходження усіх етапів якої є підставою для переведення до Офісу Генерального прокурора обласних прокуратур чи окружних прокуратур, позивач до 15.10.2019 мав подати Генеральному прокурору заяву, форма якої затверджена Додатком 2 до Порядку № 221, про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратур чи окружних прокуратур та про намір пройти атестацію.
5. Позивач 14.10.2019 звернувся до Генерального прокурора із заявою про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, яка була складена в довільній формі, а саме наступного змісту: «У зв`язку з реорганізацією (реформуванням) органів прокуратури прошу призначити мене в Офіс Генерального прокурора на аналогічну посаду в режимно-секретному відділі».
6. Генеральним прокурором 17.10.2019, керуючись статтею 9 Закону № 1697-VII, підпунктом 1 пункту 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ, видано наказ № 1110ц, яким позивача звільнено із займаної посади з 18.10.2019 на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.
7. Згідно листків непрацездатності серії АДХ № 630873, АДШ № 264202, АДЧ № 374101, АДР № 926363, виданих ДНУ «НПЦ ПКМ» ДУС, в період з 06.09.2019 по 26.12.2019 включно позивач знаходився на амбулаторному лікуванні.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
8. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.12.2021 позов задоволено: 
8.1. визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 №1110ц про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та органів прокуратури;
8.2. стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 452 655, 33 грн. 
9. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем було направлено на адресу Генерального прокурора Рябошапки Р.Г. заяву про переведення до Офісу Генерального прокурора, проте довільної форми. Однак, відповідач про неналежне оформлення цієї заяви до закінчення строку її подання позивача не повідомляв.
9.1. Надаючи оцінку правомірності підстав звільнення позивача із займаної посади суд першої інстанції, із посланням на практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, зазначив, що чітко визначеною нормою Закону № 113-ІХ моментом звільнення у цьому конкретному випадку є не завершення процесу ліквідації органу прокуратури, завершення процесу реорганізації органу прокуратури чи завершення процедури скорочення чисельності прокурорів органу прокуратури, а виключно настання події, зумовленою саме неподанням позивачем заяви за формою, визначеною Порядком № 221, про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір, у зв`язку з цим, пройти атестацію.
9.2. Поруч із цим, суд першої інстанції зазначив, що законодавцем передбачено дві самостійні підстави для звільнення прокурора із займаної ним посади на підставі пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII а саме: у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду або у разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
9.3. За висновком суду першої інстанції, застосування такого пункту має обов`язковою умовою наявність факту або ліквідації, або реорганізації органу прокуратури, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
9.4. Суд цієї інстанції також зауважив, що у разі, якщо б застосування пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX не потребувало наявності факту ліквідації, реорганізації органу прокуратури, скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, в такому випадку втрачала би сенс побудована законодавцем конструкція цієї норми з посиланням саме на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.
9.5. З огляду на те, що у цьому випадку відсутні ознаки ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому позивач обіймав посаду, тому, на переконання суду першої інстанції, посилання у наказі про звільнення на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII є безпідставним.
9.6. У підсумку суд першої інстанції констатував, що оскаржуваний наказ Генерального прокурора не відповідає критерію обґрунтованості, оскільки не містить конкретних підстав для його прийняття, з огляду на те, що відбулася лише зміна власної назви відповідача з Генеральної прокуратури України на Офіс Генерального прокурора.
9.7. Суд цієї інстанції  також дійшов висновку, що з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.10.2019 по 15.12.2021 у сумі 1 452 655,33 грн (2685,13 грн (середньоденний заробіток позивача) х 541 днів (робочі дні за час вимушеного прогулу)). 
10. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.12.2021 скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.
10.1. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що заява прокурора про призначення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора повинна відповідати вимогам пункту 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ.
10.2. Зазначена позиція, як зауважив суд апеляційної інстанції, узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.11.2020 у справі № 200/13482/19-а, де зазначено, що відповідно до пункту 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ подана прокурором заява, для визначення її відповідності вимогам закону, мала містити такі відомості: про переведення на посаду прокурора в обласну прокуратуру; про намір пройти атестацію; про надання згоди на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.
10.3. При цьому, судом цієї інстанцій враховано практику Верховного Суду у цій категорії спорів, де прокурором подавалася заява довільної форми. Зокрема, у справі № 640/23342/19 в постанові від 25.11.2021 Верховний Суд, враховуючи, що позивачем було подано у встановлений строк заяву та висловлено намір пройти атестацію для переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, висновував, що подана прокурором заява у достатній мірі дає розуміння волі позивача щодо погодження на проходження процедур атестації.
10.4. Проте, у цій справі, як зауважив суд апеляційної інстанції, подана ОСОБА_1 заява такої згоди не містила. Так, заява, подана позивачем містить лише згоду на призначення на аналогічну посаду в Офісі Генерального прокурора та не містить надання згоди на проходження атестації, надання згоди на обробку персональних даних, надання згоди на застосування процедур атестації, надання згоди на застосування умов проведення атестації.
10.5. Суд цієї інстанції не погодився із висновком суду першої інстанції, який уважав, що сама лише невідповідність такої заяви вимогам, встановленим Порядком № 221, не може мати наслідком звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII в силу пункту 10 та підпункту 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX.
10.6. Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що поза увагу суду першої інстанції залишилася позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 21.09.2021 у справі № 160/6204/20, де зазначено, що посилання у пункті 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-IX на нормативний припис - пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, містить інший зміст положень цієї статті, які визначають загальні підстави для звільнення прокурорів, визначені Законом № 1697-VІІ.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
11. Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, де, з урахуванням уточненої касаційної скарги, просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.07.2022 у справі № 640/2084/20 та залишити в силі рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.12.2021.
11.1. Ця касаційна скарга подана на підставі пунктів 2, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
11.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження за пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник указує на необхідність відступити від висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ у взаємозв`язку із пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19.05.2022 у справах № 560/2844/20 та № 240/9928/20. 
11.3. Як зазначає позивач, у вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку, про те, що у пункті 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ, як на підставу для звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону № 113-ІХ, що передбачають умови проведення атестації (а саме три етапи, визначені пунктом 6 розділу І Порядку № 221 відповідно до Закону № 113-ІХ). При цьому, як зауважив Верховний Суд, юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ, у цьому випадку є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором регіональної прокуратури, а не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів. Тобто звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ є нормативною підставою, а фактологічною - рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації позивачкою.
11.4. Проте, позивач не погоджується із вказаним висновком Верховного Суду з огляду на те, що процедура атестації, запроваджена Законом №113-ІХ, не є самостійною, а є частиною процедури переведення прокурорів до нового органу прокуратури із врахуванням результатів її проходження.
11.5. На думку касатора, застосований у цій справі судом апеляційної інстанції висновок Верховного Суду у справах №560/284420 та №240/9928/20 щодо застосування пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-УІІ у сукупності із пунктом 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-ІХ не сприяє реалізації приписів частини шостої статті 43 Конституції та частин першої і третьої статті 16 Закону № 1697-VІІ щодо встановлених гарантій від незаконного звільнення прокурорів зі служби.
11.6. Щодо підстав касаційного оскарження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, то в первинній касаційній скарзі їх обґрунтування позивач посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII та Закону № 113-ІХ з урахуванням обставин подання позивачем заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора під час його перебування на лікарняному. 
11.7. Крім того, зауважує, що визначене Законом № 113-ІХ попередження про наступне вивільнення усіх діючих прокурорів, є невід`ємною частиною процедури звільнення за скороченням штатів, застосування якої також повинно відбуватися у відповідності до закону. А тому уважає, що пункт 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ не повинен застосовуватися до спірних правовідносин через суперечність Конституції України установленого цим пунктом порядку звільнення прокурорів у частині попередження їх про можливе майбутнє звільнення.
11.8. У цьому аспекті звертає увагу на Рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 21.07.2021 № 4-р(ІІ)/2021, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про національну поліцію» від 02.07.2015, а саме: «з дня публікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства Внутрішніх Справ України, його територіальних органів закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів».
12. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23.01.2023 відкрите касаційне провадження за наведеними підставами.
13. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 10.10.2023 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у попередньому судовому засіданні за наявними у справі матеріалами.
Позиція інших учасників справи
14. Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, де Офіс Генерального прокурора просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
14.1. У цьому відзиві відповідач указує, що подача прокурором заяви визначеного змісту та форми є тим юридичним фактом, з яким Закон № 113-ІХ пов`язує виникнення правовідносин щодо проходження прокурорами атестації.
14.2. Відповідач звертає увагу, що питання відповідності поданої прокурором заяви змісту та форми, визначеної Законом № 113-ІХ було предметом дослідження Верховного Суду у постанові від 26.11.2020 у справі № 200/13482/19-а, де зазначено, що у заяві повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.
14.3. Водночас, як підкреслює відповідач, заява, подана ОСОБА_1 не відповідає вимогам, встановленим Законом № 113-ІХ, та не містить обов`язкових умов, зокрема наміру пройти атестацію, згоду на обробку персональних даних, згоду на застосування процедур атестації, згоду на застосування умов проведення атестації, а отже вважається такою що не подана. 
14.4. Офіс Генерального прокурора наполягає, що юридичним фактом, який зумовлює звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у цьому випадку є неподання прокурором у встановлений строк заяви про переведення на посаду прокурора за відповідною формою, відповідно до вимог пункту 10 розділу II Закону № 113-ІХ та пункту 9 розділу І Порядку № 221. При цьому, такої умови як прийняття уповноваженими органами чи особами рішень про ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, скорочення кількості прокурорів вказаним пунктом не передбачено.
14.5. Зауважує на тому, що Верховний Суд у постановах від 21.09.2021, 24.09.2021 та 29.09.2021 у справах №№ 200/5038/20-а, 160/6596/20, 140/3790/19, 280/4314/20, 440/2682/20, сформував позицію згідно з якою обставини, передбачені у підпунктах 1-4 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, зокрема і щодо неподання прокурором у встановлений строк заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора, є самостійною та безумовною підставою для звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.
Позиція Верховного Суду
Джерела права та акти їхнього застосування, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
15. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
16. За приписами частини третьої статті 341 КАС України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
17. Спірним питанням у цій справі є (не)правомірність звільнення позивача з посади та зі служби в органах прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зв`язку із поданням заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора, яка за своїм змістом та формою не відповідає Додатку 2 до Порядку № 221 та вимогам пункту 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ. 
18. Ключове питання у межах спірних правовідносин, які склалися у цій справі, полягає у (не)правомірності застосування пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) у зіставленні з пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-IХ щодо підстав та умов звільнення прокурора з посади.
19. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині підстав касаційного оскарження за пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України, зокрема необхідності відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ у взаємозв`язку із пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, викладених у постановах від 19.05.2022 у справах № 560/2844/20 та № 240/9928/20, колегія суддів виходить із такого.
20. Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 № 1401-VIII Конституцію України доповнено статтею 131-1, яка вказує зокрема на те, що за новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.
21. Отже, Конституція України віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання як суддів, так і прокурорів.
22. У зв`язку із імплементацією цих змін у національний правопорядок 19.09.2019 прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-ІХ, у пункті 1 пояснювальної записки до проєкту якого наголошено, що після ухвалення Закону № 1697-VII в органах прокуратури не відбулося повноцінного кадрового перезавантаження з метою очищення лав прокурорів від осіб, які не відповідають вимогам доброчесності і професійності, що впливало на належність рівня виконання прокурорами своїх повноважень, а також рівня підтримки діяльності прокуратури суспільством. Цей Закон спрямований не стільки на зміну форми чи змісту діяльності прокуратури, скільки на проведення оцінки діючих прокурорів критеріям професійної компетенції, доброчесності та професійної етики.
23. Отже, проведення атестації прокурорів було визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась зокрема усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.
24. За змістом цього Закону реформування прокуратури є цілеспрямованим комплексом процедур і заходів, передбачених чинним законодавством, спрямованих на трансформацію цінностей, принципів, завдань і функцій прокуратури, а також стандартів і організаційно-правових засад її діяльності. Мета цієї реформи - сформувати в Україні ефективну прокуратуру, яка б користувалася повагою та довірою суспільства та сформувати високопрофесійний і доброчесний корпус прокурорів.
25. Реалізація кадрового перезавантаження за цим Законом відбувається у формі атестації діючих прокурорів на відповідність критеріям професійної компетенції, доброчесності та професійної етики. Встановлена цим Законом атестація не має систематичного характеру, відбувається одноразово за окремим законом, є винятковою.
26. З дня набрання чинності Законом № 113-ІХ усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII (пункт 6 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ).
27. Відповідно до пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
28. Пунктом 10 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
29. Пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII за умови настання, зокрема однієї із таких підстав:
29.1. неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;
30. Суть запровадженого Законом № 113-ІХ етапу реформування прокуратури в частині кадрового перезавантаження полягала у тому, що корпус прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур мав формуватися, зокрема із уже переведених прокурорів, які на день набрання чинності цим Законом працювали на посадах прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних та місцевих прокуратурах та успішно пройшли атестацію у порядку, визначеному Законом № 113-ІХ.
31. Частиною третьою статті 16 Закону № 1697-VII, в редакції до внесення змін Законом №113-IX, було встановлено, що прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.
32. З набранням чинності Законом № 113-ІХ стаття 16 Закону № 1697-VII зазнала змін та на момент виникнення спірних правовідносин була викладена в редакції, відповідно до якої прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом (підпунктом 12 пункту 21 розділу І Закону № 1697-VII у частині третій статті 16 слова "цим Законом" замінено словом "законом").
33. Таким чином на час виникнення спірних правовідносин законодавство, що регулює підстави та порядок звільнення прокурора з посади або припинення його повноважень, не обмежувалось виключно положеннями Закону № 1697-VII.
34. Прокурор відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
35. Приписам пункту 9 частини першої статті 51 цього Закону відповідають положення статті 60 цього ж Закону, якими конкретизовано підстави звільнення прокурора з посади в разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
36. Водночас дію статті 60 зупинено до 01.09.2021 (абзац четвертий пункту 2 розділу II Закону № 113-IX), а тому з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII прокурора не може бути звільнено з посади в період зупинення дії цієї норми, тобто в період проходження ним атестації.
37. Посилання у пункті 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ на нормативний припис - пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, містить інший зміст положень цієї статті, які визначають загальні підстави для звільнення прокурорів, визначені Законом № 1697-VII.
38. Системний аналіз положень абзацу першого пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ дає підстави для висновку про те, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.
39. Верховний Суд, зокрема у постановах від 19.05.2022 у справах № 560/2844/20 та № 240/9928/20, порівнюючи співвідношення правових норм Закону № 1697-VII і Закону № 113-ІХ, які визначають загальні підстави і умови, за яких можливе звільнення прокурорів, указав, що вони не суперечать одна одній, кожна з них претендує на відповідне застосування для врегулювання певного аспекту правовідносин, та дійшов висновку, що у подібних правовідносинах застосовним є пункт 19 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятим пізніше у часі, а отже, згідно з правилом конкуренції правових норм у часі має перевагу над загальним Законом № 1697-VII.
40. Висновки аналогічного змісту щодо застосування пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ у поєднанні з пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII викладені Верховним Судом у постановах від 21.09.2021 у справі № 160/6204/20 та у справі № 200/5038/20-а, від 29.09.2021 у справі № 440/2682/20, від 04.11.2021 у справі № 640/537/20, від 11.11.2021 у справі № 640/17212/20, від 20.07.2022 у справі № 1.380.2019.006266, від 28.07.2022 у справі № 580/35/20 та від 10.11.2022 у справі № 620/3542/19.
41. Частиною п`ятою статті 51 зазначеного Закону визначено, що на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.
42. Своєю чергою, пунктами 1, 21 розділу І Закону №113-ІХ внесено зміни до КЗпП України та Закону № 1697-VII.
43. Зокрема, статтю 32 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус".
44. Статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".
45. Закон № 113-IX набрав чинності 25.09.2019, а отже, саме з цієї дати особливості застосування до прокурорів положень пункту 1 частини першої, частини другої статті 40, статей 42, 42-1, частин першої - третьої статті 49-2 КЗпП України установлюються Законом № 1697-VII.
46. Згідно позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 29.06.2022 у справі № 400/2094/20, від 11.07.2022 у справі № 420/4494/20, від 12.07.2022 у справі № 440/2694/20, від 14.07.2022 № 540/179/21, від 28.07.2022 у справі № 580/1902/21, з 25.09.2019 саме Закон № 113-IX, а не КЗпП України, поширюється на ці правовідносини.
47. Щодо доводів позивача про видання оскаржуваного наказу про його звільнення під час перебування останнього на лікарняному, необхідно зазначити що, згідно з пунктом 19 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX перебування прокурора на лікарняному через тимчасову непрацездатність, у відпустці чи у відрядженні до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі не є перешкодою для його звільнення з посади прокурора відповідно до цього пункту.
48. Таку позицію висловив Верховний Суд, зокрема у справах № 540/1432/20 440/2802/20, № 200/1256/21-а, від 23.09.2022 у справі № 560/2666/20, від 20.10.2022 у справі №640/23424/19, від 03.08.2023 у справі № 420/4260/21 та інш, де позивачі посилалися на протиправність їх звільнення у період перебування у відпустці та лікарняному.
49. У аспектів доводів касаційної скарги необхідно зазначити, що під відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункту 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, провадження № 11-377апп18).
50. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), або зміни суспільного контексту.
51. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
52. Водночас Верховним Судом сформовано правову позицію щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, яка неодноразово викладалися судом касаційної інстанції у своїх постановах, а практика у цій категорії спорів є чітко визначеною, усталеною та послідовною.
53. Натомість, належних обґрунтувань щодо наявності підстав для відступу від висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19.05.2022 у справах № 560/2844/20 та № 240/9928/20 позивачем не наведено, а Судом не встановлено. Аргументи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з ухваленими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.
54. За встановлених обставин цієї справи, 14.10.2019 позивач, маючи намір бути переведеним до Офісу Генерального прокурора, подав на ім`я Генерального прокурора заяву, в якій просив призначити його на посаду у порядку переведення із дотриманням вимог чинного законодавства не зазначаючи при цьому обов`язкових відомостей, передбачених пунктом 10 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону № 113-IX.
55. Так, з метою проведення атестації прокурорів наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 № 221 на виконання норм розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ затверджено Порядок проходження прокурорами атестації, який визначає процедуру надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур (далі - Порядок № 221).
56. Пункт 9 розділу І Порядку № 221 передбачає, що атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.
57. Заява, вказана у пункті 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15.10.2019 (включно) (пункт 10 розділу І Порядку № 221).
58. Зокрема, подана позивачем заява, для визначення її відповідності вимогам закону, мала містити у собі такі відомості: про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора; про намір пройти атестацію; про надання згоди на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.
59. Натомість позивач, не погоджуючись із затвердженим Генеральним прокурором Порядком № 221 та процедурою атестації, в тому числі із формою заяви, затвердженою Додатком 2 Порядку № 221, а також тим, що у разі непроходження атестації його буде звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, що порушує його трудові права та суперечить вимогам національних законодавчих актів, у вказаній заяві просив лише призначити його в Офісі Генерального прокурора на аналогічну посаду, займану ним в Генеральній прокуратурі України.
60. Іншою підставою незгоди із необхідністю проходження атестації позивач, який обіймав посаду заступника начальника управління забезпечення охорони державної таємниці Генеральної прокуратури України, визначав наявність у Законі №113-ІХ (підпункт 1 пункту 8 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення») можливості призначення на адміністративні посади в Офісі Генерального прокурора без проходження атестації.
61. Водночас Верховний Суд, аналізуючи положення підпункту 1 пункту 8 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ та частину першою статті 39 Закону № 1697-VII за подібних правовідносинах у постановах від 24.09.2021 у справі № 280/4314/20, від 26.05.2022 у справі № 420/46282/20, від 16.06.2022 у справі № 120/2222/20-а, від 21.09.2023 у справі № 200/10250/21 сформував правовий висновок, відповідно до якого підставою для застосування вищевказаних положень є сукупність двох умов: 1) призначення прокурора на відповідну посаду після набрання чинності Закону № 113-ІХ і 2) таке призначення має відбуватися на посади в Офісі Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратурах.
62. Разом із тим, позивач призначений на посаду у березні 2014 року, а відтак підстави для застосування до нього приписів підпункту 1 пункту 8 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ відсутні, оскільки таке призначення відбулося до початку роботи Офісу Генерального прокурора. 
63. Відомостей про намір пройти атестацію та про надання згоди на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації заява позивача від 14.10.2019 не містить. Тобто, по суті подана заява свідчить про бажання позивача бути переведеним на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора поза процедурою атестації.
64. У зв`язку із тим, що вказана заява позивача не відповідає формі заяви, установленій у додатку 2 до Порядку № 221, відповідач зробив висновок про відсутність наміру позивача проходити атестацію.
65. Варто зазначити, що й у підставах позову, які були покладені в основу позивних вимог, позивач заперечував щодо запровадженої Законом № 113-ІХ процедури атестації та висловлював незгоду із вимогами Порядку № 221, як такими, що, на його думку, суперечать Конституції України. При цьому, про позивач не висловлював наміру проходити атестацію з метою бути переведеним до Офісу Генерального прокурора.
66. Тож ураховуючи на означену в пункті 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ імперативність проходження атестації прокурорами та слідчими, як умови можливості переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, не виявлення позивачем у поданій заяві згоди на застосування до нього процедури атестації унеможливлювало прийняття відповідачем рішення про допущення його до її проходження.
67. Суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що у судовій практиці відомі випадки (постанови Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 200/13482/19-а, від 28.04.2022 у справі № 200/4456/20-а та інш) коли прокурори, будучи незгодними із формою заяви, затвердженою Додатком 2 Порядку № 221, подавали заяви вільної форми про переведення на посаду в оновленій прокуратури та надавали згоду на проведення атестації і Суд визнавав їх достатніми для початку процедури за Законом №113-IX.
68. Поруч із цим, позивач у цій справі, висловлюючи незгоду із формою заяви, затвердженою Додатком 2 Порядку № 221, заяви вільної форми, яка б містила необхідні відомості за пунктом 10 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ, без надання згоди на отримання комісією інформації, отриманої від фізичних та юридичних осіб (в тому числі анонімно) та на обробку персональних даних, не подавав. Порядок № 221, яким визначалася процедура проведення атестації прокурорів та форма заяви, з якою позивач був незгоден, останнім не оскаржувався.
69. З огляду на це, заява позивача від 14.10.2019 не може уважатися заявою, поданою на виконання вимог Закону № 113-ІХ та у відповідності до пунктів 9, 10 розділу І Порядку № 221.
70. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.05.2022 у справі № 260/16701/19, від 26.05.2022 у справі № 420/6641/19, від 08.06.2022 у справі № 640/6641/19, від 20.07.2022 у справі № 640/22785/19, від 28.07.2022 у справі № 640/22809/19, від 29.09.2022 у справі № 640/22523/19, від 10.11.2022 у справі № 620/3542/19, від 28.04.2023 у справі № 640/23373/19 та інш.
71. При цьому, неповідомлення позивача Генеральною прокуратурою України про результат розгляду його заяви про переведення не спростовує наявність правових підстав для звільнення позивача.
72. Необхідно зауважити, що законодавець, увівши в дію визначену процедуру реформування органів прокуратури, вказав, які саме дії мають учинити особи з метою подальшого проходження служби в органах прокуратури, та явно і очевидно окреслив умову продовження служби шляхом успішного проходження атестації. Наслідки неподання прокурором заяви, визначеної у пункті 9 розділу I Порядку № 221, також були сформульовані та визначені законодавцем з достатньою для розуміння чіткістю і ясністю.
73. Тобто, запровадження Законом № 113-IX атестації прокурорів Генеральної прокуратури України як однієї з умов для їх переведення в Офіс Генерального прокурора пов`язане, зокрема, зі створенням передумови для побудови системи прокуратури, кадровим перезавантаженням органів прокуратури та способом перевірки та оцінки кваліфікації чинних прокурорів на відповідність їх посадам прокурора в таких органах. Така атестація визначена законодавцем та відбувалася у спосіб і порядок, що є чинними і стосуються усіх прокурорів, які мають намір пройти атестацію, а тому не може вважатися протиправною чи такою, що носить дискримінаційний характер щодо до позивача.
74. Верховний Суд наголошує, що положення Закону № 113-ІХ щодо процедури переведення діючих прокурорів у разі успішного проходження ними атестації у порядку цього Закону, а також щодо процедури добору на вакантні посади, яка не є складовою процедури призначення на посаду прокурора у розумінні Закону № 1697-VII (норми щодо якої зупинені відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Закону №113-ІХ), а є самостійною та тимчасовою процедурою, передбаченою пунктами 20 та 22 розділу ІІ Закону № 113-ІХ, носять тимчасовий характер (до 01.09.2021). 
75. Таким чином, позивач маючи відповідну освіту та досвід професійної діяльності перебував у стані повної правової визначеності, та не міг не усвідомлювати юридичних наслідків неподання відповідної заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.
76. Неподання такої заяви мало наслідком звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII відповідно до вимог підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ.
77. Виходячи із обсягу установлених обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що заява позивача не містить згоди на проходження ним атестації за процедурою, визначеною Законом № 113-ІХ. Вказане слугувало підставою для винесення відповідачем наказу про звільнення позивача із займаною посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII відповідно до підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ.
78. Все вищенаведене у сукупності спростовує доводи позивача, викладені в касаційній скарзі, адже у цьому випадку висновки суду апеляційної інстанції за результатом оцінки його заяви від 14.10.2019 відповідають висновкам Верховного Суду, сформульованим у вищевказаних постановах Верховного Суду у цій категорії спорів.
79. Отже, доводи касаційної скарги щодо необхідності відступлення від висновків Верховного Суду не знайшли свого підтвердження, а відтак оскаржуване судове рішення не може бути скасованим з підстав, визначених пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
80. Варто зазначити й те, що запровадження законодавцем такого механізму реформування органів прокуратури України, дійсно, певною мірою є втручанням у приватне життя особи прокурора в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в аспекті умов проходження публічної служби (професійної діяльності). Однак таке втручання в цьому разі прямо передбачено законом і переслідує абсолютно легітимну мету відновлення довіри суспільства до функціонування органів прокуратури України. Міра втручання з боку держави у сферу приватного життя особи в аспекті професійної діяльності в цьому разі є повністю співставною зі ступенем втручання держави з аналогічною метою в діяльність особи на посаді професійного судді, що було визнано і законним, і конституційним згідно з висновком Конституційного Суду України від 20.01.2016 № 1-в/2016.
81. Колегія суддів не бачить підстав для висновку про незабезпечення балансу між публічним інтересом суспільства на формування корпусу прокурорів системи органів прокуратури України та приватним інтересом заявника на продовження служби в органах прокуратури, оминаючи процедуру атестації.
82. Щодо доводів касаційної скарги, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ у взаємозв`язку із пунктом 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, колегія суддів зауважує про таке.
83. Питання застосування у подібних правовідносинах положень пункту 19 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 113-ІХ у взаємозв`язку із пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у цій категорії спорів було предметом дослідження Верховного Суду, який сформував правову позицію з приводу їх застосування, зокрема у постановах від 21.09.2021 у справі № 160/6204/20 та у справі № 200/5038/20-а, від 29.09.2021 у справі № 440/2682/20, від 04.11.2021 у справі № 640/537/20, від 11.11.2021 у справі № 640/17212/20, від 19.05.2022 у справах № 560/2844/20 та № 240/9928/20, від 20.07.2022 у справі № 1.380.2019.006266, від 20.07.2022 у справі № 640/22785/19, від 28.07.2022 у справі № 640/22809/19, від 28.07.2022 у справі № 580/35/20, від 29.09.2022 у справі № 640/22523/19, від 10.11.2022 у справі № 620/3542/19 та інш.
84. Як слідує зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції у цій справі суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції відповідно до сформованого Верховним Судом висновку щодо застосування вищеозначених норм матеріального права, зокрема викладеного у постановах від 19.05.2022 у справах № 560/2844/20 та № 240/9928/20.
85. Отже, посилання позивача на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 113-ІХ у взаємозв`язку із пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII є безпідставним.
86. Серед доводів обґрунтування цієї підстави позивач у касаційній скарзі вказує про порушення відповідачем процедури його звільнення шляхом застосування положень пункту 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, яким попереджено всіх прокурорів про можливе звільнення у спосіб опублікування цього Закону, а не в індивідуальному порядку. На його думку, ці доводи підтверджується Рішенням Конституційного Суду України від 21.07.2021 № 4-р(ІІ)/2021 яким скасовано пункт 8 розділу ХІ „Прикінцеві та перехідні положення" Закону України „Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VІІІ, що є ідентичною до означеного пункту.
87. Проте, серед підстав позову у межах спірних правовідносин позивач не зазначав про порушення пунктом 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ його права бути персонально попередженим про наступне вивільнення відповідно до статті 49-2 КЗпП України чи створення для нього правової невизначеності у підставах звільнення з роботи, що було предметом дослідження Конституційним Судом України у вищевказаному Рішенні.
88. Таким чином ці доводи касаційної скарги не впливають на оцінку застосування судом апеляційної інстанції при вирішенні спірних правовідносин норм Закону № 113-IX. При цьому, норми цього закону не були предметом конституційного контролю у Рішенні Конституційного Суду України від 21.07.2021 №4-р(ІІ)2021.
89. У касаційній скарзі позивач також доводить протиправність свого звільнення обставинами перебування на лікарняному, починаючи з 06.09.2019, тобто до набрання чинності Законом № 113-IX; необізнаності у зв`язку із вказаними обставинами про запроваджену вказаним Законом реформу органів прокуратури та відповідно і про вимоги, встановлені Порядком № 221 до заяви про проходження атестації; неповідомлення позивача представникам Офісу Генерального прокурора про правильну форму написання заяви. 
90. У той же час зі змісту позовної заяви слідує, що наведені у касаційній скарзі обставини не були зазначені ОСОБА_1 серед підстав позову. Отже, суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості проаналізувати доводи, які позивач закладає в основу вимог щодо протиправності свого звільнення на стадії касаційного розгляду справи та надати їм оцінку, правильність якої могла б бути предметом перевірки в суді касаційної інстанції.
91. Натомість ці аргументи скаржника спростовуються доводами, наведеними ним серед підстав позову, де останній, не погоджуючись із запровадженою Законом № 113-ІХ процедурою атестації та вимогами Порядку № 221, зокрема щодо форми і змісту заяви, визначеної у пункті 9 розділу I цього Порядку, подав заяву довільної форми у якій висловив намір бути переведеним до Офісу Генерального прокурора без наміру проходження атестації. Вказане свідчить, що позивач був обізнаний з умовами і порядком проходження атестації та, відповідно, із вимогами, встановленими Порядком № 221 до форми заяви про переведення на посаду прокурора, однак, уважаючи, такі вимоги протиправними та незаконними, свідомо подав заяву, не висловивши наміру брати участь в атестації.
92. Щодо доводів касаційної скарги в частині протиправності звільнення позивача, як особи з інвалідністю 3 групи та порушення відповідачем, при цьому, положень Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», то матеріали справи не містять доказів повідомлення ОСОБА_1 відповідача про такі обставини, які б могли відповідно бути враховані Офісом Генерального прокурора і серед підстав позову позивач про такі обставини не зазначає. А відтак такі доводи не були предметом оцінки судів попередніх інстанцій.
93. Варто також зауважити, що звільнення позивача відбулося на підставі саме підпункту 1 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ у зв`язку із неподанням у встановлений строк заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, а не за станом здоров`я чи з мотивів його інвалідності, що заборонено статтею 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».
94. Суд зауважує, що предметом судового контролю у цьому випадку є правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права з урахуванням лише тих обставин, які існували на момент прийняття судового рішення у справі та оцінка яких була надана судом при вирішенні позовних вимог. А тому нові доводи та підстави позову, наведені позивачем у касаційній скарзі, не можуть впливати на законність та обґрунтованість судового рішення у цій справі.
95. Водночас враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Колегія суддів підкреслює, що виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
96. З огляду на наведене доводи касаційної скарги, які слугували підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України не знайшли свого підтвердження.
97. Доводи та аргументи позивача не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і свідчать про незгоду скаржника із правовою оцінкою судом обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
98. Суд касаційної інстанції при вирішенні спірних правовідносин уважає за необхідне урахувати вже сформовані Верховним Судом за подібних правовідносин висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права.
99. Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.
100. Суд зауважує, що в контексті обставин цієї справи та підстав касаційного провадження, ним надано відповідь на всі доводи касаційної скарги, які можуть вплинути на правильне вирішення справи.
101. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
102. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
103. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
104. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2022 року у справі № 640/2084/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько  М.В. Білак   В.М. Соколов