П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
06 грудня  2023 року                                                                                              м. Київ
            
Справа № 368/1283/18
Провадження: № 22-ц/824/12286/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Кулікової С. В.
 
 розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Ніколаєнко Олени Миколаївни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 30 травня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Кириченка В.І.,
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
 
у с т а н о в и в:
 
У грудні 2021 року АТ КБ «Приватбанк» (далі - позивач, Банк) звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приват банк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 09.04.2012 року. На підставі вказаної заяви відповідачка отримала кредит у розмірі 4 000 грн. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг (далі - договір), що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саменадав відповідачці кредит у розмірі, встановленому договором.Відповідачка при укладанні договору надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Однак, відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а такожіншими витратами відповідно до умов договору. За таких обставин банк просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором  № б/н від 09.04.2012 року, яка станом на 31.05.2018 року складала 117 075,96 грн., з яких: 4378,65 грн - тіло кредиту, 112 697,31 грн  - відсотки за користування кредитом. 
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 30 травня 2023 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість станом на 31.05.2018 року за кредитним договором №б/н від 09.04.2012 року,який не укладено, у розмірі 4378,65 грн. та судовий збір в розмірі 65,89 грн.
В частині позову про стягненнявідсотків за користування кредитом відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Ніколаєнко О.М. в інтересах АТ КБ «ПриватБанк» подала апеляційну скаргу,в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права,  просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити новесудове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що відповідачка не заперечувала підписання анкети-заяви, а факт користування нею кредитними коштами підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з карткового рахунку. Отже, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що грошові кошти є безпідставно набуті. Також вказала, що у ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Ураховуючи положення чинного законодавства, яким передбачено право банку нараховувати відсотки за обліковою ставкою НБУ, банк обґрунтовано заявив вимоги про стягнення відсотків.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 серпня та 16 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше став розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається із матеріалів справи, 09.04.2012 року ОСОБА_1 було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил наданнябанківських послуг.
Згідно розрахунку заборгованості, станом на 31.05.2018 року заборгованість відповідачки перед банком за кредитним договором  № б/н від 27.11.2018 року складає 117 075,96 грн., з яких: 4378,65 грн - тіло кредиту, 112 697,31 грн  - відсотки за користування кредитом. 
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що в анкеті-заяві №б/н від09.04.2012 року процентна ставка не визначена, окрім того, банком не надано доказів ознайомлення відповідачки з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, правилами використання, а також основними умовами обслуговування і кредитування, а тому відсутні підстави для стягнення відсотків. При цьому, суд першої інстанції вважав, що банком взагалі не доведено укладення кредитного договору з відповідачкою, однак, ураховуючи, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, банк вправі вимагати повернення безпідставно набутого майна відповідачем відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актівцивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, щоістотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієїіз сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.1054 та ч.1 ст.1048 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язуєтьсянадати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатитивідсотки.
Частиною 2 статті1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загальногокористування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківськеобслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом наданівідповідні пільги.
Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладенийлише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Застосування конструкції договору приєднання та його умови, у переважнійбільшості випадків, розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку ізчим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можнавважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Також, до даних правовідносин неможливозастосувати правила ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки Умови, що розміщені на офіційному сайті банка, неодноразово ним змінювались в період - з часу виникненняспірних правовідносин (листопад 2012року)до моменту звернення до суду із цимпозовом (вересень 2018 року), тобто, кредитор мігдодати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Підписана відповідачкою анкета-заявавід 09.04.2012 року також не міститьвідомостей про розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, а доданий до позову витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідачки, що у свою чергусвідчить про відсутність згоди між сторонами щодо істотних умов договору, зокрема, розміру процентів, та неможливість застосування вказаного банком у розрахунку заборгованості розміру процентів за користування коштами.
За таких обставин, з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплатипроцентів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що  вимоги банку в цій частині не ґрунтуються на законі і задоволенню не підлягають.
Такі висновки суду першої інстанції, з якими погоджується і колегія суддів, узгоджуються з правовою позицією ВеликоїПалати Верховного Суду, яка міститься у постановівід 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо права банку на стягнення відсотків, нарахованих на рівні облікової ставки НБУ,  колегія суддів звертає увагу на те, що проценти за користування коштами можуть бути визначені, як за домовленістю сторін у договорі, так і встановлені законом. 
Підставами позову у даній справі банк зазначив саме стягнення процентів, визначених договором,  а саме п.п. 2.1.1.12.6, 1.1.3.2.3 Умов та Правил. Вимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, банкомне заявлялося, а тому у суду першої інстанції були відсутні правові підстави входити в обговорення вказаного питання та наводити розрахунки заборгованості по відсотках за обліковою ставкою НБУ.   
В той же час, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту з огляду на наступне.
Розмір зобов`язання щодо повернення суми кредиту визначається не встановленим кредитним лімітом, а сумою фактично отриманого кредиту в рамках договору.  
Частиною2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтвердженіпевними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншимизасобами доказування.
Доказами є будь-якідані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і запереченняучасників справи, та інших обставин, які маютьзначення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК Українивизначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатністьдоказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиноюпершою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Сторона, яка посилається на ті чиінші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправіухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі,  а не суду. 
У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансовуустанову покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги. 
Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України, від 18.03.2019 року у справі № 61-28582ск18.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №61-28582ск18.
Матеріали справи свідчать, що банк на обґрунтування позовних вимог долучив до позовної заяви копію анкети-заяви позичальника 09.04.2012 року, витяг з «Тарифів Банку», витяг х «Умов та Правил надання банківських послуг», довідку про зміну умов кредитування, а також копію паспорта ОСОБА_1 .
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (у редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної нстанцій).
Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказомщодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншимидоказами.
Такі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18,   від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 333/5483/20 та інших.
Розрахунок заборгованості, на який посилається банк, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані банком в позовній заяві, а отже не є належним доказом існування боргу.
Інших доказів на підтвердження факту видачі відповідачці кредитної карти, отримання нею кредитних коштів та існування заборгованості, зокрема, виписки за картковим рахунком відповідачки банком суду надано не було, а тому суд першої  інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачки заборгованості у виді тіла кредиту. 
Більш того, дійшовши висновку, що банком не доведено укладення кредитного договору з відповідачкою, суд першої інстанції не мав підстав для застосування положень ст. 1212 ЦК України, оскільки, як зазначено вище, належних доказів отримання відповідачкою кредиту банком не надано. Такі висновки суду першої інстанції є суперечливими.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції,  обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог  про стягнення тіла кредиту у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові.
 
Керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 382-384 України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу адвоката Ніколаєнко Олени Миколаївни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 30 травня 2023 року  в частині вирішення позовних вимог  про стягнення тіла кредиту скасувати та ухвалити в цій частині позовних вимог  нове судове рішення про відмову в позові.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                    Т.О. Невідома

Судді                                                                                               С. В. Кулікова

                                                                                                             В. А. Нежура