ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 759/11599/16-к
провадження № 51-3961км23
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 , 
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
захисника                                                     ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 червня 2023 року щодо 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі -КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватою та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у  виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавленням права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 79 КК ОСОБА_7  звільнено від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком тривалістю на 1 рік з покладенням на неї обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК
Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні. 
Як установив місцевий суд, 29 лютого 2016 року близько 10:49,  ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Toyota Aygo» (д. н. з. НОМЕР_1 ) та рухаючись по пр-ту Перемоги, при виїзді з пр-та Палладіна, навпроти будинку № 123 в м. Києві, не вибравши безпечної дистанції та в установлених межах безпечної швидкості руху, проявила неуважність та відповідно не відреагувала на зміну дорожньої обстановки, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем «Toyota Corolla» (д. н. з. НОМЕР_2 ) під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався попереду в попутному напрямку, чим порушила правила безпеки дорожнього руху, заподіявши останній тяжкі тілесні ушкодження.
Київський апеляційний суд ухвалою від 01 червня 2023 року вирок місцевого суду залишив без змін, а апеляційні скарги сторін захисту та обвинувачення - без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі, яка є аналогічною апеляційній скарзі сторони захисту, адвокатОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення щодо ОСОБА_7 та закрити кримінальне провадження щодо останньої на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Захисник обґрунтовує свої вимоги тим, що вирок суду не відповідає ст. 374 КПК, адже висновки про доведеність винуватості його підзахисної у вчиненні злочину та наявність в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Зокрема, звертає увагу на відсутність заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень в результаті ДТП, що підтверджуються висновками судово-медичної експертиз, однак всі письмові докази судом першої інстанції не враховані та у вироку не наведено мотивів їх неврахування.
Акцентує, що у  матеріалах кримінального провадження наявні три висновки судово-медичної експертизи, якими встановлювалась наявність чи відсутність виникнення тілесних ушкоджень в потерпілої під час ДТП від 29 лютого 2016 року, зокрема висновки комісійних експертиз від 20 червня 2017 року № 21/17 та від 10 березня 2020 року № 148/к спростовують висновки, викладенні в первинній судово-медичній експертизі від 11 квітня 2016 року № 717/Е щодо заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень у виді закритої травми шиї, перелому дуги С2 шийного хребця. Тобто, два висновки експертиз виключають отримання потерпілою під час події ДТП 29 лютого 2016 року тілесних ушкоджень, які визначені у первинному висновку експертизи, яка проводилась під час досудового розслідування.
При цьому, висновки від 11 квітня 2016 року № 717/Е та від 10 березня 2020 року № 148/к є взаємовиключними та суперечать один одному щодо визначення наявності ступеня тяжкості спричинених ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, їх локалізації, характеру та кількості.
Також зазначає, що місцевий суд не надав оцінки та не навів у вироку мотивів неврахування висновку експерта від 20 червня 2017 року  № 21/17, яким встановлено відсутність перелому (тріщини) С2 дужки другого шийного хребця та об`єктивних даних щодо отримання ОСОБА_8 під час події ДТП 29 лютого 2016 року будь-яких тілесних ушкоджень та ряду інших доказів, які наявні в матеріалах провадження, залишились не проаналізовані судом та не відображені у вироку.
Зауважує, що висновок експерта від 11 квітня 2016 року № 717/Е, має бути визнаний недопустимим доказом, з огляду на те, що він містить безліч очевидних протиріч у даних, які були нібито надані на дослідження та які описувались експертом. Зокрема, вказує, що на час складання цього висновку медичні документи вилучались без попереднього отримання ухвали слідчого судді про надання тимчасового доступу до цих матеріалів. При цьому, медична картка потерпілої № 5716/226 була витребувана з Національного військового-медичного клінічного центру «ГВКГ», відповідно до запиту від 25 березня 2016 року № 2211/125/54/03-2016, та направлена на дослідження на підставі ст. 93 КПК. Тому, вважає, що ці відомості підтверджують незаконність збирання доказів під час досудового розслідування, так як в матеріалах відсутні будь-які дані щодо уповноваження відповідної особи на вчинення тих чи інших процесуальних дій у відповідному кримінальному провадженні. 
Доводить, що висновок експерта від 10 березня 2020 року № 148/к також є недопустимим доказом, враховуючи, що огляд потерпілої та використання результатів такого огляду без залучення суду та сторін кримінального провадження є підтвердженням факту збирання експертами матеріалів для проведення цієї експертизи за власною ініціативою.
Таким чином, уважає, що судовий розгляд проведено упереджено та необ`єктивно, за суперечливих один одному доказах, тому ОСОБА_7 направомірно засуджено за ч. 2 ст. 286 КК.
Стверджує, що на вказані порушення зверталась увага апеляційного суду, однак цей суд безпідставно йому відмовив у повторному дослідженні доказів, відповідей на доводи апеляційної скарги захисника колегія суддів не надала, чим допустила порушення вимог статей 370, 419 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників процесу заперечень на касаційну скаргу не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав доводи касаційної скарги та просив її задовольнити, прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги, уважала доводи необґрунтованими, просила судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Частина 1 ст. 438 КПК регламентує, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК та на які є посилання в касаційній скарзі, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до  ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Указаним вимогам повинна відповідати й ухвала апеляційного суду, а крім того, відповідно до ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви,  з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що згідно зі статтями 2, 7, 370, 404, 419 КПК при перегляді оспорюваного вироку апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх місцевим судом із додержанням правил ст. 94 цього Кодексу  і відповідно до тих доказів, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Тобто в цьому рішенні суду слід проаналізувати аргументи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Недотримання вказаних положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Під час перегляду вироку щодо ОСОБА_7 апеляційний суд зазначених вимог закону в повному обсязі не дотримався.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, в основу обвинувального вироку щодо  ОСОБА_7  місцевий суд поклав показання: - обвинуваченої, потерпілої ОСОБА_8 , які підтвердили місце вчинення злочину, обставини та механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілій; спеціаліста ОСОБА_9 , експертів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які в судовому засіданні підтвердили свої висновки, що були ними проведені щодо тілесних ушкоджень потерпілої ОСОБА_8 та механізму їх утворень.
Також районний суд дійшов висновку про належність, достовірність і допустимість доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, які містяться у:
протоколах - огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29 лютого 2016 року, схемі та ілюстративній таблиці до нього; - додаткового огляду місця події від 03 березня 2016 року, схемі та ілюстративній таблиці до нього; - огляду транспортного засобу  «Toyota Aygo» (д. н. з. НОМЕР_3 ) від 01 березня 2016 року та ілюстративній таблиці до протоколу; - огляду транспортного засобу «Toyota Corolla» (д. н. з. НОМЕР_2 ) від 03 березня 2016 року та ілюстративній таблиці до нього;
карті виїзду на місце ДТП карети швидкої допомоги від 29 лютого 2016 року, відповідно до якої при виїзді на виклик за адресою АДРЕСА_2 , було встановлено попередній діагноз ОСОБА_8 - ЗЧМТ, ЗТГ, підвивих шийних позвонків;
довідці відділення політравм від 29 лютого 2016 року № 525, видана Київською клінічною лікарнею № 17, про те, що ОСОБА_8 надана медична допомога з діагнозом: підозра на перелом дужок хребців С2 та С5. ЗТГ. Забій грудної клітини;
висновках експерта: - від 03 березня 2016 року № 352ат, яким встановлено, що водій автомобіля «Toyota Aygo» (д. н. з.   НОМЕР_3 )  ОСОБА_7 мала технічну можливість уникнути зіткнення, шляхом виконання вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Невідповідність ОСОБА_7 вимогам п. 13.1 Правил дорожнього руху України та подія знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП; - від 11 квітня 2016 року № 717/е та  від 10 березня 2020 року №148/к, якими встановлено, що виявлене тілесне ушкодження в потерпілої ОСОБА_8 відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.
Не погоджуючись з обвинувальним вироком щодо ОСОБА_7 , сторони кримінального провадження подали апеляційні скарги, зокрема:
прокурор подав скаргу з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість, в зв`язку з чим просив скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік та на підставі ст. 79 КК звільнити обвинувачену від відбування покарання з випробуванням терміном на 1 рік з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу;
захисник обвинуваченої - адвокат ОСОБА_6 вказував на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду, обґрунтовував свою позицію тим, що в основу вироку покладено недопустимі докази, в зв`язку з чим просив скасувати вирок районного суду та закрити кримінальне провадження щодо його підзахисної на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Крім іншого просив повторно дослідити докази у провадженні, зокрема висновки експертів, які, на думку сторони захисту, спростовують наявність у потерпілої тяжких тілесних ушкоджень, звертав увагу на суперечливі висновки експертів у справі, які суд першої інстанції не проаналізував і не відобразив в оскаржуваному вироку.
Однак, переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції погодився з висновком районного суду, не перевіривши належним чином доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту.
При цьому, залишивши без задоволення апеляційну скаргу, незважаючи на те, що апеляційна скарга адвоката  ОСОБА_6 містила численні мотивовані аргументи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції не здійснив аналізу доводів апеляційної скарги сторони захисту, належним чином не перевірив їх, не розкрив суті зібраних у провадженні доказів, не проаналізував їх у контексті з конкретними доводами апеляційної скарги захисника та не навів мотивів і підстав, з яких визнав доводи скарги необґрунтованими.
Попри те, що оскаржений вирок вирішальною мірою базується на доказах, допустимість та достовірність яких заперечувала сторона захисту, апеляційний суд обмежився лише узагальненим твердженням про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив всі обставини, які мали значення для прийняття законного та мотивованого рішення, повно та всебічно перевірив надані суду докази, сформулював обвинувачення визнане судом доведеним, дав належну оцінку сукупності доказів, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Таким чином, апеляційний суд не дотримався вимог статей 370, 419 КПК, оскільки не навів переконливих мотивів на спростування доводів захисника, поклав в основу своїх висновків припущення та належно не обґрунтував свого рішення.
Разом з тим, враховуючи підстави для скасування, колегія суддів не перевіряє інші доводи, викладені у касаційній скарзі захисника, які за своїм змістом є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, оскільки ці питання мають бути належно перевірені під час нового апеляційного перегляду.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження, є такими, що істотно вплинули на обґрунтованість та вмотивованість прийнятого рішення і тягнуть за собою скасування ухвали апеляційного суду з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
У свою чергу під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене в цій постанові, оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку і за наявності для цього підстав перевірити обставини кримінального провадження шляхом повторного дослідження доказів, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив: 
Касаційну скаргу захисника засудженої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Київського апеляційного суду від 01 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                                         ОСОБА_3