ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 жовтня 2023 року
м. Київ
Справа № 755/62/21
Провадження № 51-3262 км 23
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                            ОСОБА_1 ,
суддів                                                                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                            ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020100040005295, за обвинуваченням 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Ісламської Республіки Іран, уродженця м. Джехром Ісламської Республіки Іран, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної  інстанцій обставини
Дніпровський районний суд м. Києва вироком від 25 жовтня 2021 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначив йому покарання у виді штрафу у розмірі 4 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. 
Стягнув з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 40 000 грн. Вирішив питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком  ОСОБА_9 , 06 жовтня 2020 року приблизно о 18.47 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «Skoda Fabia», д.н.з.  НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною бульвару Перова від Керченської площі в напрямку вул. В. Сєрова в місті Києві, допустив порушення вимог п.п. 10.1 та 12.1 Правил дорожнього руху України, з необережності, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявив неуважність та необачність, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкоду або небезпеку іншим учасникам руху, здійснив контакт лівими колесами з бордюрним каменем, після чого керований ним автомобіль змінив напрямок руху та здійснив зіткнення з автомобілем марки «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку в середній смузі руху.
Внаслідок зіткнення вказаних транспортних засобів пасажир автомобіля «Skoda Fabia» ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, які виразилися у закритій травмі грудної клітини у вигляді забою й перелому середньої третини правої ключиці із заходженням уламків.
Київський апеляційний суд ухвалою від 12 грудня 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року - без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання  ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості.
Мотивуючи свої вимоги, захисник зазначає, що зіткнення автомобілів відбулося внаслідок наїзду на бордюр острівця безпеки, який був облаштований неналежно, тому вина засудженого у цьому випадку відсутня, що залишилось поза увагою судів. Крім цього, за змістом скарги захисник посилається на неповноту судового розгляду.
Захисник також вважає, що висновок експерта № СЕ-19/111-20/54986-ІТ ґрунтується на недостовірних вихідних даних, оскільки експерт не досліджував питання, чи перешкоджав острівець безпеки, бордюр якого виходив на проїжджу частину, безпеці руху транспортних засобів, а суди безпідставно відхилили клопотання  про призначення комплексної автотехнічної та дорожньо-технічної експертизи і про допит свідків, чим не створили стороні захисту необхідні умови для реалізації процесуальних прав.
Також зазначає, що судом за клопотанням сторони захисту не досліджувалась медична документація потерпілої ОСОБА_8 , яка не відкривалась стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, що має наслідком визнання недопустимим доказом й висновку судово-медичної експертизи.
Захисник вважає явно несправедливим  призначене засудженому основне покарання, оскільки сума штрафу в розмірі 68 000 грн є надто великою, враховуючи матеріальний стан засудженого, а додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на строк 1 рік є також несправедливим, адже діяльність засудженого пов`язана з користуванням таким правом, що є основним джерелом його доходу.
Крім цього, захисник не погоджується з вирішенням цивільного позову потерпілої в частині розміру стягнутої на її користь моральної шкоди. Вважає, що судами не враховано розмір моральної шкоди, який має бути відшкодований потерпілій страховою компанією, а саме 13 000 грн. Також, на думку сторони захисту, потерпілою не надано доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди, не вказано, у чому саме полягає така шкода, а суд першої інстанції не навів мотивів задоволення позову потерпілої саме в такому розмірі.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги.
Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК України рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Щодо доводів захисника про відсутність вини ОСОБА_7 у вчиненні ДТП та неналежне облаштування острівця безпеки колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Зі змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_9 обвинувачувався у тому, що внаслідок порушення ним вимог п. 10.1 (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху) та 12.1 (під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним) ПДР України сталася ДТП за обставин, наведених у обвинувальному акті, в результаті чого потерпілій ОСОБА_8 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.
За результатами судового розгляду, дослідивши докази, надавши їм відповідну оцінку, суд дійшов висновку, що вказане обвинувачення є доведеним, діяння ОСОБА_7 кваліфіковано правильного за ч. 1 ст. 286 КК України, тому визнав його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та призначив відповідне покарання.
При цьому суд обґрунтовано вказав, що суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, характеризується необережною формою вини, коли особа не передбачає можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх діянь, хоча повинна була і могла їх передбачити.
Згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/111-20/54986-ІТ від 16 листопада 2020 року саме невідповідність дій ОСОБА_7 вимогам пунктів 10.1, 12.1 ПДР України стала причиною ДТП. Зі змісту вказаного висновку вбачається, що експерту було надано на дослідження всі матеріали кримінального провадження і ним враховано всі обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, зокрема наявність острівця безпеки, контакт лівих коліс автомобіля з бордюрним каменем.
При цьому предметом доказування у кримінальному провадженні є саме факт порушення вказаних вище пунктів Правил дорожнього руху України ОСОБА_11 та причинно-наслідковий зв`язок між цим порушенням і наслідками у виді ДТП й спричиненими потерпілій тілесними ушкодженнями, а правильність облаштування острівця безпеки не є предметом розгляду у цьому кримінальному провадженні й жодним чином не виключає обов`язку водія дотримуватись правил дорожнього руху, у тому числі й виконувати вимоги пунктів 10.1, 12.1 ПДР України.
Також колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту щодо недостовірності висновку судової автотехнічної експертизи. Як убачається зі змісту постанови про призначення автотехнічної експертизи від 10 листопада 2020 року (т. 1 а. с. 131-134), питання про перешкоджання безпеці руху облаштування острівця безпеки перед експертом не ставилось, тому вказане дослідження ним не проводилось, що не може свідчити про недостовірність його висновку.
Також Верховний Суд вважає обґрунтованою відмову суду першої інстанції у задоволенні клопотання про призначення повторної автотехнічної експертизи. Зокрема суд вказав, що питання, яке порушує сторона захисту у своєму клопотанні, не стосується висунутого обвинувачення і не містить відомостей про те, для з`ясування яких саме обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.
Стосовно відмови у задоволенні клопотання про допит свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , то апеляційний суд обґрунтовано вказав, що відсутність допиту вказаних свідків жодним чином не вплинула на наявну доказову базу у кримінальному провадженні. 
Не вбачаються переконливими й доводи захисника про недопустимість висновку судово-медичного експерта № 042-1702-2020 від 16 листопада 2020 року у зв`язку із відсутністю у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких складено відповідний висновок, а також не відкриття цих документів стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з судом апеляційної інстанції, який послався на висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17; провадження № 51-218кмо19), відповідно до якого відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, не відкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті положень ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку.
У матеріалах кримінального провадження наявні ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 10 листопада 2020 року (т. 1 а. с. 113), якою слідчому надано тимчасовий доступ до оригіналів речей та документів, які знаходяться у володінні Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, а саме: медичної карти стаціонарного хворого, рентген знімків, СКТ, МРТ знімків та іншої наявної медичної документації ОСОБА_8 , а також протокол тимчасового доступу до речей і документів від 11 листопада 2020 року про тимчасовий доступ до речей і документів (т. 1 а. с. 114-116), відповідно до якого було вилучено медичну карту стаціонарного хворого № 17197 ОСОБА_8 . 
Також на запит слідчого Центром екстреної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва було надано копію карти виїзду швидкої медичної допомоги від 06 жовтня 2020 року № 1475 до ОСОБА_8 (т. 1 а. с. 117-119). Також потерпілою за її заявою було надано слідчому рентгенівські знімки, які після проведення експертизи були повернуті потерпілій (т. 1 а. с. 120-121).
Ці документи, отримані слідчим у визначеному законом порядку, були надані експерту для проведення експертизи, тому колегія суддів не вбачає підстав для визнання цього висновку недопустимим доказом (т. 1 а.с. 126).
Не є обґрунтованими й доводи касаційної скарги щодо суворості призначеного ОСОБА_14 покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Як убачається з матеріалів справи, призначаючи ОСОБА_14 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має вищу освіту, одружений, має міцні соціальні зв`язки. Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання судом встановлено не було.
З огляду на ці обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість призначення засудженому найбільш м`якого виду основного покарання, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, в межах санкції цієї статті, а саме штрафу в розмірі 4 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 грн. Суд також погоджується з необхідністю призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами  строком на 1 рік. 
Виходячи з указаних обставин, суд першої інстанції призначив  ОСОБА_14 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Стосовно доводів касаційної скарги захисника в частині цивільного позову колегія суддів вбачає наступне. 
Відповідно до приписів, встановлених в частинах 1, 4, 5 ст. 128 КПКУкраїни особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з  цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
З матеріалів провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_8 заявила цивільний позов про стягнення на її користь з обвинуваченого ОСОБА_7 91 685,46 грн матеріальної шкоди, заподіяної життю та здоров`ю, й 50 000 грн моральної шкоди. Вимог про відшкодування заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди до страхової компанії потерпіла не заявляла (т. 1 а. с. 47, 48).
Під час судового розгляду було встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 застраховано у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» (поліс № ЕР.200544933). Відповідно до умов вказаного полісу страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить 260 000 грн, а за шкоду, заподіяну майну - 130 000 грн (т. 1 а. с. 89).
Слідуючи позиціям, викладеним у постановах ВП ВС у справах № 465/4621/16-к від 19 червня 2019 року та № 755/18006/15-ц від 04 липня 2018 року, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що заподіювач шкоди, чия відповідальність належно застрахована, несе відповідальність щодо відшкодування шкоди в межах і в розмірі, що перевищує ліміт відповідальності страховика. 
Зокрема, крім указаних вище позицій, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року (справа № 147/66/17; провадження № 14-95цс20) вказала, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). 
Враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.
Крім цього, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що потерпіла особа у разі настання страхового випадку набуває право на відшкодування моральної шкоди. Страхове відшкодування такої шкоди охоплює лише шкоду потерпілій фізичній особі, заподіяну у зв`язку з її каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (зокрема, смертю). У таких випадках розмір моральної шкоди, яку відшкодовує страховик винної особи, передбачений статтею 26-1 та пунктом 27.3 статті 27 указаного вище закону. 
Однак, слідуючи вказаним позиціям місцевий та апеляційний суди не звернули увагу на те, що положеннями статті 26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежується розмір виплати моральної шкоди страховиком п`ятьма відсотками від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю, що нерозривно пов`язує питання визначення ліміту відповідальності страховика за відшкодування моральної шкоди з належним визначенням суми відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної здоров`ю, адже саме з цієї суми вираховуються указаний вище п`ятивідсотковий ліміт. 
Вказане відповідає й практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду щодо таких правовідносин (постанова колегії суддів КЦС ВС від 03 серпня 2023 року у справі № 759/1587/21, провадження № 61-5444св23).  
Місцевий суд, пославшись на аспекти розподілу відповідальності між страхувальником і страховиком, взагалі не визначив належної до відшкодування  матеріальної шкоди, заподіяної здоров`ю особи, тому не міг належно визначити суму ліміту відповідальності страховика за моральну шкоду, й відповідно не міг обґрунтовано визначити належну до відшкодування зі страхувальника суму моральної шкоди у розмірі, що перевищує ліміт відповідальності страховика.   
Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги у кримінальному провадженні щодо вирішення цивільного позову, належним чиним цим доводам оцінки не дав. За таких обставин вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду в частині вирішення цивільного позову не можна визнати законними й обґрунтованими.
На підставі вищенаведеного колегія суддів вбачає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Тому, керуючись ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. 
У решті вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                           ОСОБА_3