П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 р.	м. Одеса	Справа № 420/10924/23	

                    Головуючий в І інстанції: Пекний А.С.
                    Дата та місце ухвалення рішення: 12.06.2023 р.
          м. Одеса

  П`ятий апеляційний адміністративний  суд  в складі колегії суддів:  

         судді – доповідача – Шеметенко Л.П.
                                      судді – Градовського Ю.М.
                                      судді – Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 червня 2023 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення невиплаченої суми пенсії, -

     В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 залишку пенсійних виплат за минулий період з 17.08.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 23 052, 69 грн.;
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 залишок пенсійних виплат за минулий період з 17.08.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 23 052, 69 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області як внутрішньо переміщена особа та отримує пільгову пенсію за віком, призначену 17.08.2018 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», проте пенсію почали виплачувати з 01.01.2019 року. У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до пенсійного органу із заявою про виплату нарахованих сум пенсії за період з 17.08.2018 року по 31.12.2018 року та листом від 31.01.2023 року за № 1293-405/Ч-02/8-0500/23 пенсійний орган повідомив, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Зазначені суми пенсії за минулий період обліковані ГУ ПФУ в Донецькій області та включені до переліку отримувачів станом на 1 січня 2022 року. Фактичну виплату пенсії розпочато з 01.01.2019 року. Відповідно до вказаного Порядку в листопаді 2022 року проведено виплату коштів на погашення заборгованості у розмірі 530 грн., а у грудні 2022 року - у розмірі 2,18 грн. Залишок пенсійних виплат за минулий період складає 23 052, 69 грн. Однак, на думку ОСОБА_1 , така бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області є протиправною та такою, що порушує його право на належний соціальний захист, справедливий та гарантований державою рівень пенсійного забезпечення.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.06.2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 18.08.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 23 052, 69 грн. та стягнуто з ГУ ПФУ в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за період з 18.08.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 23 052, 69 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилався на те, що заборгованість з пенсійних виплат за період з 18.08.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 23 584, 87 грн. буде фактично виплачена після отримання відповідного фінансового ресурсу, оскільки така заборгованість не передбачена бюджетом Пенсійного фонду та потребує додаткового фінансування.
Апелянт вказує на те, що механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), які не виплачено за період до місяця відновлення їх виплати (далі-пенсійні виплати за минулий період) внутрішньо переміщеним особам органами Пенсійного фонду України, визначений «Порядком виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 №1165 (далі – Порядок № 1165). Відповідно до вказаного Порядку № 1165, пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів Державного бюджету України на відповідний рік.
Нараховані суми пенсії за минулий період ОСОБА_1 обліковані Головним управлінням та включені до переліку отримувачів виплат за минулий період станом на 1 січня 2022 року, протягом 2022 року відповідно до Порядку № 1165 проведено виплату коштів на погашення заборгованості в межах бюджетних призначень в листопаді – в розмірі 530 грн. та в грудні 2022 ро – в розмірі 2, 18 грн. та залишок пенсійних виплат за минулий період станом на січень 2023 склав – 23 052, 69 грн., виплата яких буде проводитись в межах бюджетних призначень, затверджених бюджетом Пенсійного фонду України, відповідно до Порядку № 1165. З огляду на зазначене, відсутня бездіяльність ГУ ПФУ в Донецькій області, оскільки Управління здійснює облік та виплату заборгованості в межах бюджетних призначень.
ОСОБА_1 надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Донецькій області (з дислокацією в м. Селидове), як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію за віком, призначену 18.08.2018 року відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому, як зазначає відповідач, виплата пенсії ОСОБА_1 почала проводитися лише з 01.01.2019 року шляхом включення нарахованого місячного розміру пенсії до сформованої відомості на виплату пенсій з подальшим зарахуванням на поточний рахунок, відкритий в банківській установі АТ «Ощадбанк», тобто за період з 18.08.2018 року по 31.12.2018 року виникла заборгованість з виплати пенсії в сумі 23 584, 87 грн. Зазначена заборгованість облікована Головним управлінням та включена до переліку отримувачів виплат за минулий період станом на 1 січня 2022 року та на протязі 2022 року відповідно до Порядку № 1165 проведено виплату коштів ОСОБА_1 на погашення заборгованості в межах бюджетних призначень в листопаді – в розмірі 530 грн. та в грудні – в розмірі 2, 18 грн., залишок пенсійних виплат за минулий період станом на січень 2023 складає 23 052, 69 грн.
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в Донецькій області із заявою про виплату нарахованих сум пенсії за період з 17.08.2018 року по 31.12.2018 року.
Листом від 31.01.2023 року за № 1293-405/Ч-02/8-0500/23 пенсійний орган повідомив, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Зазначені суми пенсії за минулий період обліковані ГУ ПФУ в Донецькій області та включені до переліку отримувачів станом на 1 січня 2022 року.
Не погодившись із бездіяльністю пенсійного органу щодо невиплати нарахованої пенсії за період з 17.08.2018 року по 31.12.2018 року в розмірі 23 052, 69 грн., ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами, а право особи на отримання пенсії (у тому числі і за минулий час) як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України, тому, обмеження такого права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України. В той же час, заборгованість з виплати пенсії виникла у період з 18.08.2018 року по 31.12.2018 року, проте до 12.11.2021 порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період існувала правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створювала умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права, у зв`язку з чим ГУ ПФУ в Донецькій області не здійснивши виплату неотриманої пенсії допустило протиправну бездіяльність.
В частині стягнення з ГУ ПФУ в Донецькій області на користь ОСОБА_1 конкретної суми, суд першої інстанції виходив з того, що спору відносно розміру нарахованої заборгованості між сторонами немає та з метою належного способу захисту порушеного права позивача підлягає стягненню з відповідача залишок пенсійних виплат за минулий період з 18.08.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 23 052, 67 грн. Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць на підставі п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України.
В частині відмови, суд першої інстанції зазначив, що невиплата пенсії розпочалася з 18.08.2018 року, тобто з дати призначення пенсії, а не як зазначає позивач з 17.08.2018 року.
Вирішуючи справу в апеляційному порядку та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.
Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право відповідно до ч. 2 ст. 46 Конституції України гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел, і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.
Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
У справі, що розглядається, відповідач право позивача на отримання пенсії не заперечував, однак позивачу припинено виплату пенсії у період з 18.08.2018 року по 31.12.2018 року не з підстав, що безпосередньо визначені законодавством.
В цій справі нараховані суми пенсії, не отримані позивачем саме з вини пенсійного органу, тому виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
За ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсії виплачуються щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством, зокрема, в інших випадках, передбачених ч. 1 ст. 49 цього Закону.
Підстави для припинення виплати пенсії передбачені ч. 1 ст.49 цього Закону, а саме: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом шести місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.
Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках передбачених законом.
Відповідач не послався на конкретну норму Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що передбачає припинення виплати пенсії. Крім того, відповідачем припинено виплату пенсії позивачу без прийняття відповідного рішення.
Наведені норми Закону та підзаконних актів встановлюють підстави припинення виплати пенсії, але не врегульовують порядок припинення (зупинення) таких виплат у зв`язку з виключними обставинами щодо внутрішньо переміщених осіб, відповідних перевірок та фінансування таких виплат місцевими органами Пенсійного Фонду України.
Крім того, вищезазначеною статтею передбачено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду. Однак відповідачем не надано доказів того, що було прийнято рішення територіальних органів Пенсійного фонду або відповідне судове рішення про припинення виплати пенсії.
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, який врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
За ч. ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.
Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Відповідно відновлення всіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які зареєстровані як внутрішньо переміщені особи, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.
За ст. 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.
Таким чином, право позивача на отримання пенсії є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.
До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обов`язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Крім того, наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні пенсії, яка призначена у зв`язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення.
При цьому, реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ніхто не може позбавляти його права на отримання призначеної йому пенсії.
За ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримує пенсію в іншому територіальному органі Пенсійного Фонду України на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.
За п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законами, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.
Тому, не виплатив позивачеві пенсію за спірний період за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії.
При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, колегія суддів вважає таким, що не ґрунтується на Законі.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимогі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
Колегія суддів зазначає, що невиплату пенсії позивачу у спірний період здійснено не у спосіб, передбачений Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у зразковій адміністративній справі № 805/402/18-а від 03.05.2018 року.
Щодо посилання відповідача на Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», колегія суддів виходить з наступного.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 року № 1165 затверджено Порядок виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), не виплачених за період до місяця відновлення їх виплати, внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, яким визначено механізм виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) з урахуванням надбавок, підвищень, компенсації втрати частини доходу, грошової допомоги та інших пов`язаних із ними виплат, які не виплачено за період до місяця відновлення їх виплати (далі - пенсійні виплати за минулий період) внутрішньо переміщеним особам та особам, які відмовилися відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території, в тому числі недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб та осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території, відповідно до статті 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 61 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - отримувачі).
Пунктом 1 Порядку № 1165 встановлено, що пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішень суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.
Пунктом 2 Порядку № 1165 визначено, що облік сум пенсійних виплат за минулий період ведеться територіальними органами Пенсійного фонду України, в яких особи перебувають на обліку як одержувачі пенсій, в базах даних одержувачів пенсій (електронних пенсійних справах) на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України про відновлення виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), а також про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера з числа внутрішньо переміщених осіб або осіб, які проживали на тимчасово окупованій території України і не були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи на контрольованій Україною території (за наявності нарахованих сум, що підлягають виплаті за період до місяця відновлення виплати пенсій або до місяця смерті особи) (далі - рішення), та у cформованому на їх підставі переліку отримувачів виплат за минулий період (далі - перелік отримувачів).
Абзацом 1 пункту 4 Порядку № 1165 передбачено, що пенсійні виплати за минулий період згідно з цим Порядком проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійних виплат за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абзацом другим пункту 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису.
Пунктом 5 Порядку № 1165 обумовлено, що кошти для проведення пенсійних виплат за минулий період включаються до плану-графіка поденного фінансування виплати пенсій і видатків на утримання апарату Пенсійного фонду України, передбаченого Порядком покриття тимчасових касових розривів Пенсійного фонду України, пов`язаних з виплатою пенсій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 грудня 2010 року № 1080.
Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.
Конституційне поняття Закон України, на відміну від поняття законодавство України, не підлягає розширеному тлумаченню. За загальним правилом закон - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін.
У свою чергу, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Таким чином, право особи на отримання пенсії (у тому числі і за минулий час) як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України, а тому обмеження такого права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.
Внаслідок відсутності до 12 листопада 2021 року порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період існувала правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 06.10.2015 року по справі № 608/1189/14-а, у якій зазначено: «держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право на отримання пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія».
Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на Порядок № 1165, оскільки такий прийнято Кабінетом Міністрів України 10.11.2021 року, а заборгованість з виплати пенсії виникла у період з 18.08.2018 року по 31.12.2018 року.
З урахуванням наведеного, вимога позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати залишку пенсійних виплат за минулий період з 17.08.2018 року по 31.12.2018 року є обґрунтованою.
Апеляційною інстанцією установлено факт протиправної бездіяльності відповідача, яка знаходиться у безпосередньому причинному зв`язку з негативними наслідками для позивача, пов`язаними з неотриманням останнім належних йому сум пенсії. Крім того, вказана бездіяльність суперечить встановленим функціональним обов`язкам відповідача та не відповідає спеціальним нормативним актам, які регулюють його діяльність.
Відмовляючи позивачу у виплаті пенсії за період з 18.08.2018 року по 31.12.2018 року, відповідач діяв не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 залишку пенсійних виплат за минулий період з 17.08.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 23 052, 69 грн.
Надаючи оцінку позовним вимогам позивача в частині стягнення з ГУ ПФУ в Донецькій області на його користь залишок пенсійних виплат за минулий період з 17.08.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 23 052, 69 грн., колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч. 5 ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.
Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам.
Якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, вона має право звернутися до суду та просити про їх захист у спосіб, передбачений у ч. 1 ст. 5 КАС України. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, спираючись на ч. 2 ст. 245 КАС України.
Зазначене повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява                             № 38722/02)).
Отже «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Таким чином, з огляду на положення статей 5 та 245 КАС України, адміністративний суд, встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, повинен визнати такі рішення, дії або бездіяльність протиправними і зобов`язати відповідача провести нарахування та/або виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум.
За таких обставин, колегія суддів не може погодитись із вимогою позивача, направленою на відновлення його порушених прав у спосіб стягнення відповідних сум, оскільки, в даному випадку, належним способом захисту прав позивача у цих правовідносинах, колегія суддів вважає задоволення позову у спосіб зобов`язання відповідача виплатити суму нарахованої ним заборгованості, а не її стягнення, так як стягнення включає в себе нарахування та виплату заборгованості, а позивачу пенсія була нарахована, однак не виплачена.
Разом з тим, суд першої інстанції не звернув на це увагу та помилково стягнув заборгованість по пенсії, з цим колегія суддів погодитись не може, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом зобов`язання ГУ ПФУ в Донецькій області виплатити ОСОБА_1 заборгованість по пенсії за період з 17.08.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 23 052, 69 грн.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що не здійснивши позивачу у порушення вимог статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплату нарахованої пенсії за період з 18.08.2018 року по 31.12.2018 року, відповідач допустив протиправну бездіяльність, що свідчить про наявність правових підстав саме для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області до вчинення відповідних дій з метою відновлення прав ОСОБА_1 , за захистом яких він звернувся до суду.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 317 КАС України).
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно встановлено обставини у справі, проте обраний спосіб відновлення порушених прав позивача не відповідає нормам КАС України, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
Доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні у його мотивувальній та резолютивній частинах стосовно способу відновлення порушених прав позивача шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а резолютивної – в новій редакції.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, –
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області - залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 травня 2023 року змінити в його мотивувальній та резолютивній частинах стосовно способу відновлення порушених прав ОСОБА_1 шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови, а резолютивної частині рішення в наступній редакції:
«Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період з 18.08.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 23 052 (двадцять три тисячі п`ятдесят дві) грн. 69 коп.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (код ЄДРПОУ 13486010) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по пенсії за період з 17.08.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 23 052, 69 (двадцять три тисячі п`ятдесят дві) грн. 69 коп.
В іншій частині позову - відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (код ЄДРПОУ 13486010) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.»
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі  18.10.2023 р. 

Суддя – доповідач:                                                                                     Л.П.  Шеметенко 

Суддя:                                                                                                          Ю.М. Градовський

Суддя:                                                                                                           І.О. Турецька