ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/3275/16-ц 
Номер провадження: №22-ц/819/140/23 

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року                                                         м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого         Майданіка В.В.,
       суддів:         Кутурланової О.В.,
                               Орловської Н.В.,
       секретар                Доброва К.О., 

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 квітня 2021 року, ухвалене у складі судді Майдан С.І. в м. Херсоні, дата складення повного тексту рішення – не зазначено, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння, 

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позовної заяви, оскаржуваного судового рішення та апеляційної скарги        

18 травня 2016 року ОСОБА_1  звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір дарування 5/6 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , укладений 03.06.2013 року між нею, ОСОБА_1 , та відповідачем ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М. за реєстровим №1099. 

Позов обґрунтований наступним.
03.06.2013 року між нею (позивачкою) та відповідачем був укладений договір дарування належних їй 5/6 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М. за реєстровим №1099. 
Вказаний договір був укладений всупереч її дійсній волі, із порушенням вимог чинного законодавства, а тому підлягає визнанню судом недійсним. 
У 2011 році вона працювала у гральному бізнесі, де у вересні 2011 року познайомилися з ОСОБА_3 , який, ввійшовши в її довіру, з січня 2012 року став прохати грати в борг, спочатку сам, а потім з гр. ОСОБА_4 . 
Вказані особи грали в борг, не повертаючи до каси отримані від неї кошти, а вона відновлювала касу за свій рахунок. 
Згодом позивачка позичила ОСОБА_3 12 320 грн, про що останній написав розписку від 11.06.2012 року і зобов`язався повернути вказану суму до 12.06.2012 року, але до травня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не повернули їй вказану суму. 
В травні 2013 року, коли вона вже не працювала у гральному бізнесі, вони приїхали до неї додому і повідомили, що можуть повернути взяті у борг кошти у розмірі 12 320 грн, оскільки у ОСОБА_4 в Криму є три земельні ділянки, на оформлення (приватизацію) яких потрібні гроші. 
Застосувавши до неї психологічний тиск, повідомили, що в разі надання нею необхідної суми, ОСОБА_4 зможе приватизувати земельні ділянки, продати і повністю розрахуватися з боргом, а в разі ненадання їм коштів вона взагалі нічого не отримає, оскільки у них такої суми немає. 
Вона відмовилася надавати кошти. Тоді ОСОБА_4 повідомив, що в нього є людина на ім`я ОСОБА_5 , який під заставу нерухомості може надати необхідну кількість грошей. Коли вона відмовилася, їй повідомили, що вона не отримає позичених нею грошей, оскільки у позичальника їх немає. 
Сподіваючись, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернуть їй позичені кошти в сумі 12 320 грн, вона позичила у відповідача ОСОБА_2 , який є братом ОСОБА_6 , грошові кошти в сумі 10 000 доларів США. Натомість як гарантію повернення вказаного боргу вона з відповідачем уклали спірний договір дарування належних їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2002 року та на підставі договору дарування від 22.08.2003 року, 5/6 частин спірного домоволодіння АДРЕСА_2 . Іншим співвласником даного домоволодіння, а саме 1/6 частини, є її сестра ОСОБА_7 . 
При цьому в день укладення спірного договору дарування в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_4 вона (позивачка) написала розписку про отримання від відповідача ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 10 000 доларів США. 
Отримані від відповідача кошти у вказаній сумі вона в цей же день, 03.06.2013 року, передала ОСОБА_4 , про що останній в присутності свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_9 також написав розписку.
Однак, по теперішній час ОСОБА_4 та ОСОБА_8 заборговані кошти їй не повернули. На сьогоднішній день Херсонським міським судом Херсонської області відносно ОСОБА_3 розглядається кримінальне провадження № 12014230020002728 за ч.2 ст.190 КК України за фактом здійснення шахрайських дій за викладених вище обставин (справа № 667/10415/14-к) і в межах вказаного кримінального провадження її (позивачку) визнано однією із потерпілих. Відносно ОСОБА_4 також відкрито кримінальне провадження № 1201423020002731, внесене до ЄРДР 19.04.2014 року за фактом незаконного заволодіння 10 000 доларів США. 
Таким чином, спірний договір дарування належного їй майна, який був укладений поза її дійсною волею та під впливом обману, підлягає визнанню недійсним на підставі положень ст.ст.202, 203, 717 ЦК України. 
Виходячи із правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постановах від 19.03.2014 року у справі № 6-9цс13, від 04.06.2014 року у справі № 6-60цс14, від 18.06.2014 року у справі № 6-69цс14, від 21.10.2015 року у справі № 6-202цс15, відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України та ст.230 ЦК України. При цьому обставинами. які можуть свідчити про відсутність волевиявлення дарувальника, можуть бути, серед іншого: наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.
У даному випадку, укладаючи спірний договір, вона (позивачка) не мала на меті передавати його у власність відповідача, але погодилася укласти такий правочин лише під психологічним тиском, довірившись вмовлянням ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та сприймаючи реально погрози останніх щодо неповернення їй боргу, які своїми діями ввели її в оману.
Так, із відповідачем ОСОБА_2 до часу укладення спірного договору вона (позивачка) знайома особисто не була, побачила останнього перший раз 03.06.2013 року у нотаріальній конторі при безпосередньому посвідченні договору дарування, і відповідно вона не мала на меті безоплатно передавати своє майно у власність незнайомій їй людині.
За результатами "дарування" в день укладення спірного договору, 03.06.2013 року, нею (позивачкою) були отримані від відповідача ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, про що нею була написана розписка. У подальшому вказані кошти у цій же сумі в цей же день були передані в борг ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , про що ОСОБА_4 також була складена розписка. Вказані обставини свідчать про оплатний характер вчиненого правочину та вказують на невідповідність такого договору дарування вимогам ст.717 ЦК України. З огляду на викладене, враховуючи відсутність справжнього волевиявлення сторін на безоплатну передачу спірного майна, в силу положень ст.ст.203, 215 ЦК України такий правочин є недійсним.
По теперішній час вона ( ОСОБА_1 ) проживає у спірному будинку, який є її єдиним житлом, несе всі витрати на утримання будинку, сплачує комунальні послуги. Натомість відповідач у спірний будинок не вселився, не має від нього ключів, не несе жодних витрат на утримання будинку, що вказує на те, що він з часу укладення договору дарування від 03.06.2013 року фактично не вступив в управління майном, що ще раз підтверджує недійсність вказаного правочину. 

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.05.2016 року було відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с.25).

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 31.08.2018 року розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання (а.с.149-150).

Ухвалою суду від 20.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.208).

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 26 квітня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову за необґрунтованістю, суд першої інстанції виходив з того, що в іншій цивільній справі № 667/11230/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання укладеної угоди договором застави, визнання угоди недійсною, рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 18.06.2014 року встановлено, що сторони уклали насправді договір купівлі-продажу належного ОСОБА_1 нерухомого майна, за яке ОСОБА_2 сплатив їй 10 тис. доларів США за обопільною домовленістю. Вказане свідчить, що сторони вчинили договір купівлі-продажу нерухомого майна.
Також суд виходив з недоведення факту відсутності волевиявлення позивачки в момент укладення оспорюванного договору дарування, а також з того, що під час посвідчення спірного договору нотаріусом було дотримано вимоги ст.44 Закону України "По нотаріат", згідно якої нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину, про що свідчить заява позивача, підписана власноруч.
Також суд виходив з того, що позивачка постійного проживає у подарованій частині житлового будинку та утримує її. 

У своїй апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Зокрема, зазначила, що суд не прийняв до уваги те, що оспорюваний договір не відповідає правовому визначенню та меті договору дарування, оскільки вона отримала за подаровану частку будинку від відповідача 10 000 доларів США. Відповідно ж до правової позиції Верховного Суду та положень ст.717 ЦК України якщо в межах договору дарування вчиняються дії майнового або немайнового характеру з боку обдаровуваного на користь дарувальника, то це не є договором дарування, а відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст.717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст.203 ЦК України та ст.229 ЦК України.
Також вказала, що посилання суду на надану нею нотаріусу заяву, в якій вона підтвердила свою дієздатність, розуміння та відсутність впливу на її волевиявлення, не свідчить про те, що спірний договір дарування за своєю природою є дійсно договором дарування, за яким майно передано безоплатно.
Також зазначила, що у своєму рішенні суд, з одного боку, вказує на недоведеність відсутності волевиявлення позивача на укладення оспорюваного договору, а, з іншого боку, спростовує цей свій висновок, вказуючи, що сторони вчинили договір купівлі-продажу майна, що з урахуванням висновків Верховного Суду є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст.203 ЦК України та ст.229 ЦК України.
Також вказала, що судом не було враховано правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17, відповідно до якого принцип "jura novit curia" ("суд знає закони") зобов`язує суд вирішити спір, застосувавши правильні норми, а не ті, на які посилається сторона. Так, звертаючись зі своїм позовом, вона зазначила, що при укладенні договору дарування вона не мала на меті передавати його у власність відповідача, що відносно неї було застосовано психологічний вплив, погрози неповернення їй боргу відповідачем, чим її було введено в оману. А тому, встановивши факт укладення договору купівлі-продажу, а не договору дарування, суд безпідставно відмовив у визнанні цього договору недійсним.
Також зазначила, що суд не звернув увагу на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 19.01.2021 року у справі № 754/15344/18, в якому досліджувалось питання щодо визнання договору дарування недійсним з підстав допущення "помилки" під час його укладання.

Справу було призначено до апеляційного розгляду на 11.10.2023 року о 09-40 годині, однак сторони, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися. Натомість до апеляційного суду з`явилися їх представники, які давали пояснення. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

Фактичні обставини, встановлені судом

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Згідно розписки від 11.06.2012 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 12 320 грн, зобов`язався їх повернути до 12.06.2012 року (а.с.6).

03.06.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводиною І.М., за реєстровим №1099. Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 передала безоплатно ОСОБА_2 , а останній прийняв у власність 5/6 часток у спільній частковій власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних споруд та будівель під номером АДРЕСА_3 (а.с.5).

Згідно розписки від 03.06.2013 року ОСОБА_1 у присутності двох свідків отримала від ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США за подаровану 5/6 частку будинку за адресою: АДРЕСА_4 . Претензій ніяких, а також у фінансовому плані не має (а.с.7).

Згідно розписки від 03.06.2013 року ОСОБА_4 взяв в позику у ОСОБА_1 10 000 доларів США у присутності двох свідків (а.с.8).

З матеріалів, наданих приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І.М., що містяться в нотаріальній справі та були підставою для посвідчення оспорюваного договору дарування, встановлено таке:
--- згідно Свідоцтву про право на спадщину за законом від 25.06.2002 року ОСОБА_1 , її сестра ОСОБА_7 та матір ОСОБА_11 є спадкоємцями майна гр. ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рівних частках кожний, що складається з 1/2 частини житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_5 . На 1/2 частину видано свідоцтво про право власності ОСОБА_11 (а.с.192);
--- на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 22.08.2003 року ОСОБА_11 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла у дар 2/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_5 , належні дарителю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2002 року та свідоцтва про право власності від 25.06.2002 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.09.2008 року (а.с.189, 190);
--- Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.06.2013 року позивачка ОСОБА_1 є власником 5/6 частин спірного домоволодіння (а.с.194);
--- заявою приватному нотаріусу Херсонського міського нотаріального округу Воєводіній І.М. від 03.06.2013 року ОСОБА_1 підтвердила, що не позбавлена дієздатності, не перебуває під опікою та піклуванням, не страждає захворюваннями, що перешкоджають розумінню та усвідомленню суті та значення змісту заяви, а також стверджує про відсутність будь-якого стороннього впливу на її волевиявлення при підписанні цієї заяви, про що свідчить її особистий підпис на цій заяві (а.с.199).
       У провадженні Комсомольського районного суду м. Херсона перебувала інша цивільна справа № 667/11230/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_4 , про визнання договору дарування частини житлового будинку удаваним правочином, визнання укладеної угоди договором застави та визнання угоди недійсною, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення.

Первісний позов, поданий до суду у грудні 2013 року, ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що з метою повернення ОСОБА_4 боргу за договором позики від 11.06.12 року грошових коштів в сумі 12 320 грн та при психологічному тиску на неї з боку боржника, вона взяла у борг у ОСОБА_2 10 тис. доларів США. У забезпечення виконання нею зобов`язання по поверненню позики відповідачеві, вони уклали між собою договір дарування, належних їй на праві власності 5/6 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Дані грошові кошти вона передала ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою останнього від 03.06.2013 року. Фактично вона мала намір не подарувати зазначене нерухоме майно, а передати його у забезпечення повернення отриманої позики, а відповідач мав намір не отримати дане майно у власність, а забезпечити за рахунок даного майна свої вимоги щодо повернення наданої позики. Вона позбавлена можливості повернути борг відповідачу, оскільки ОСОБА_4 не повернув їй взяті у борг грошові кошти, і, як наслідок, відповідач погрожує виселити її з будинку. Посилаючись на те, що договір дарування не відповідав волевиявленню сторін і не був спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених ним, а укладання договору застави належного їй майна було неможливим без виділення належної їй частки 5/6 в натурі та з підстав, передбачених ст.235 ЦК України, просила визнати його удаваним, а вчинену 03 червня 2013 року угоду між нею і ОСОБА_2 – визнати договором застави нерухомого майна, та визнати вказаний правочин недійсним, оскільки його зміст та форма не відповідають вимогам закону. 

Зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтований тим, що з моменту укладання спірного правочину та державної реєстрації права власності на нерухоме майно, припинено майнове право ОСОБА_1 на 5/6 частин вказаного домоволодіння, однак остання не забрала з домоволодіння належні їй речі, чим перешкоджає йому, як власнику, користуватися і розпоряджатися ним. З підстав, передбачених ст.ст.16, 391 ЦК України, просив усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належною йому часткою у домоволодінні, виселити з нього особисте майно ОСОБА_1 .

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 05.05.2014 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 було відмовлено, а позов ОСОБА_1 було задоволено. Було визнано договір дарування 5/6 часток у спільній частковій власності на житловий будинок з відповідною часткою надвірних споруд та будівель під номером АДРЕСА_1 від 03.06.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І.М., реєстровий номер 1099, удаваним правочином. Угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладену 03.06.2013 року, визнано договором застави. Договір застави, укладений 03.06.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано недійсним (а.с.109-111).

Вказане рішення оприлюднене в ЄДРСР.

Однак, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 18.06.2014 року вказане рішення суду першої інстанції у частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 було скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в його задоволенні. В решті рішення суду залишено без змін (а.с.112-113).

Вказаним рішенням суду апеляційної інстанції, яке оприлюднене в ЄДРСР, встановлено наступні обставини:
--- 03.06.2013 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 уклали нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 безоплатно передала ОСОБА_2 належні їй на праві власності 5/6 часток спірного домоволодіння. Згідно розписки ОСОБА_1 , датованої днем укладення спірної угоди (03.06.2013 року), вона отримала за подаровані 5/6 часток домоволодіння від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 тис. доларів США. Вказану суму грошових коштів ОСОБА_1 того ж дня (03.06.2013 року) надала у позику ОСОБА_4 , що підтверджується його розпискою. Зміст розписки ОСОБА_1 , яка нею не оспорюється, узгоджується з поясненнями ОСОБА_2 про те, що вони уклали насправді з позивачкою договір купівлі-продажу належного їй нерухомого майна, за яке він сплатив 10 тис. доларів США за обопільною домовленістю. З огляду на вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що сторони вчинили договір купівлі-продажу нерухомого майна;
--- ОСОБА_1 не довела укладення між нею і відповідачем договору застави нерухомого майна у забезпечення виконання нею позикового зобов`язання, тому відсутні підстави застосування до спірних правовідносин ст.235 ЦК України та визнання договору дарування удаваним, визнання таким, що мав місце правочин застави нерухомого майна. Інші позовні вимоги, зокрема, визнання договору застави нерухомого майна недійсним, є похідними від первісних, і задоволенню не підлягають;
--- визначаючи спосіб захисту свого порушеного права шляхом усунення перешкод у користуванні і розпорядженні належним їй майном, шляхом виселення з нього (домоволодіння) особистого майна ОСОБА_1 , ОСОБА_2 діяв у спосіб, не передбачений законом, а суд не звернув на це уваги, тому у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 слід відмовити як у такому, що спосіб захисту обрано позивачем такий, що не відповідає вимогам закону. 

Згідно довідки КП "Херсонське БТІ" Херсонської обласної ради від 11.09.2017 року №57-09-17 станом на 31.12.2012 року ОСОБА_1 належить 5/6 (1/6+2/3) частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.127).

З витягів з кримінального провадження вбачається, що відносно ОСОБА_3 розглядається кримінальне провадження за ч.2 ст.190 КК України за фактом здійснення шахрайських дій, а саме заволодіння грошима і в межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_1 визнано однією із потерпілих. Відносно ОСОБА_4 також відкрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 19.04.2014 року за фактом незаконного заволодіння 10 000 доларів США (а.с.9-10). 

Згідно висновку від 05.04.2019 року Корабельного ВП ХВП ГУНП в Херсонській області за результатами розгляду матеріалів, зареєстрованих 29.03.2019 року за заявою ОСОБА_1 , яка мешкає: АДРЕСА_5 , про прийняття заходів до осіб, котрі приїхали до неї за місцем проживання та намагалися проникнути до помешкання при цьому погрожували розправою, встановлено що в ході опитування стало відомо, що з того часу, як ОСОБА_1 звернулася до поліції, дані особи більше не з`являлися, а погроз в її адресу більше не надходило. Встановити місцезнаходження останніх та опитати не виявилося можливим. Подальшу перевірку фактів, викладених у заяві закінчено та рекомендовано заявнику звернутися до суду в порядку приватного обвинувачення (а.с.220). 

Відповідно до копій абонентських книжок, квитанцій про оплату, наявних в матеріалах справи, після укладення оспорюваного договору дарування (03.06.2013 року) позивачка ОСОБА_1 несе витрати на утримання будинку, сплачує комунальні послуги з електропостачання, газопостачання, водопостачання, вивозу побутових відходів(а.с.11-23; 162-169). 

Допитані в судовому засіданні в якості свідків зі сторони позивача ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтвердили факт постійного проживання позивача в спірному будинку по АДРЕСА_5 . Свідок ОСОБА_13 була присутня при отриманні ОСОБА_2 від ОСОБА_1 10 000 доларів США у борг. Також свідки підтвердили, що позивач продовжує проживати у подарованій частині житлового будинку та утримує її. 

Нормативно-правове обґрунтування та позиція суду апеляційної інстанції

Перш за все слід зазначити, що підстави позовів ОСОБА_1  у цій справі № 766/3275/16-ц та у справі № 667/11230/13-ц є різними, хоча в обох даних позовах і вказується про те, що договір дарування не відповідав волевиявленню сторін, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач не вселявся до вказаного будинку, що свідчить про відсутність наміру позивача подарувати свою частку відповідачу, договір був укладений із порушенням вимог чинного законодавства та що відносно ОСОБА_1 було застосовано психологічний вплив, погрози неповернення їй боргу відповідачем, чим її було введено в оману.

Так, по суті підставою позову у цій справі є наступне: оплатний характер вчиненого правочину та відсутність справжнього волевиявлення сторін на безоплатну передачу спірного майна, невідповідність договору дарування вимогам ст.717 ЦК України. 

Підставою ж позову у справі № 667/11230/13-ц є наступне: укладання оспорюваного договору дарування слугувало як спосіб забезпечення повернення позивачем позики у сумі 10 000 доларів США. Отриману суму коштів позивачка передала ОСОБА_4 , про що останній в присутності свідків написав розписку. Таким чином, договір дарування 5/6 частин житлового будинку є удаваним, а насправді правовідносини між позивачем та відповідачем підлягають регулюванню за правилами норм, що регулюють заставу, яку сторони дійсно мали на увазі. 

Відповідно до ст.717 ЦК України: за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина 1); договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (частина 2).

Положеннями ч.2 ст.719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) – ч.3 ст.215 ЦК України. 

Згідно ч.ч.10-13 ст.44 Закону України "Про нотаріат" в редакції, чинній на час вчинення оспорюваного правочину, нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. 

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.ст.316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. 

За ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

З роз`яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Аналогічні правові висновки міститься й у багатьох постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі №6-9 цс 13, від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 19.01.2021 року у справі № 754/15344/18. 

Частиною 3 ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. 

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі з`ясував обставини справи, дослідив представлені сторонами докази, правильно встановив правовідносини сторін і застосував норми, які їх регулюють, і дійшов вірного висновку про відмову в позові за необґрунтованістю. 

Суд підставно прийняв до уваги обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 18.06.2014 року у цивільній справі № 667/11230/13-ц, а саме те, що сторони уклали насправді договір купівлі-продажу належного ОСОБА_1 нерухомого майна, за яке ОСОБА_2 сплатив їй 10 тис. доларів США за обопільною домовленістю.

Також суд першої інстанції обґрунтовано встановив недоведення факту відсутності волевиявлення позивачки в момент укладення оспорюванного договору дарування, а також з того, що під час посвідчення спірного договору нотаріусом було дотримано вимоги ст.44 Закону України "По нотаріат". Адже позивачкою перед укладенням договору надано нотаріусу заяву, якою вона підтвердила справжність свого волевиявлення на відчуження належного їй майна, стверджувала про відсутність будь-якого стороннього впливу на її волевиявлення. Наявність психологічного впливу, погрози неповернення їй боргу відповідачем, чим її було введено в оману, позивачкою не доведено. При цьому сама позивачка не вказувала про те, що відповідач погрожував їй неповерненням боргу, адже, як вона вказує, вона його раніше не знала.

Суд апеляційної інстанції також враховує й те, що позивачкою не доведено порушення її прав вчиненням оспорюваного договору дарування частини домоволодіння. Наполягаючи на його недійсності з підстави оплатного характеру вчиненого правочину (їй відповідачем за майно сплачено 10 000 доларів США, що встановлено і сторонами не оспорюється), позивачка не довела, яким чином це (сплата їй вказаних коштів) порушило її права у порівнянні з тим випадком, коли б такі кошти сплачені не були, адже у протилежному випадку (несплати коштів), якщо слідувати позиції позивачки, її права не були б порушені, що є недоречним.

Апеляційний суд не може прийняти до уваги посилання позивачки, зокрема і в позовній заяві, на те, що по теперішній час вона проживає у спірному будинку, який є її єдиним житлом, несе всі витрати на його утримання, а відповідач у спірний будинок не вселився, не несе жодних витрат на його утримання, що, на її думку, вказує на те, що він з часу укладення договору дарування від 03.06.2013 року фактично не вступив в управління майном, наслідком чого є недійсність вказаного правочину. При цьому суд апеляційної інстанції враховує обставини, встановлені у цій справі, вільну направленість дій позивачки на реальне відчуження відповідачу свого нерухомого майна й отримання за нього обумовленої суми коштів, а також те, що відповідач намагався вступити в управління вказаним майном, пред`явивши зустрічний позов у справі № 667/11230/13-ц про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення майна. І відмова йому у задоволенні вказаного зустрічного позову з підстав обрання неналежного способу захисту не спростовує наявність у нього відповідних повноважень власника цього майна.

Порушень норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору не допущено, тому підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення немає.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та є такими, що висновків суду не спростовують. 
Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання на помилковість посилання суду на надану нею нотаріусу заявута на оплатний характер оспорюваного договору дарування, що, на думку скаржниці, є підставою для визнання його недійсним. При цьому апеляційний суд виходить з недоведеності факту відсутності волевиявлення позивачки та наявності психологічного впливу, погрози неповернення їй боргу відповідачем, чим її було введено в оману,в момент укладення оспорюваного договору дарування, а також з дотримання нотаріусом вимог законодавства. 
Також слід відхилити й посилання скаржниці на суперечливість висновків суду першої інстанції, що, на її думку, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст.203 ЦК України та ст.229 ЦК України. При цьому суд апеляційної інстанції враховує те, що у справі встановлено наявність волевиявлення позивачки на відчуження свого нерухомого майна. Той факт, що замість договору купівлі-продажу, який фактично мав місце і на виконання якого відповідач передав позивачці обумовлену суму 10 000 доларів США, сторони уклали формально договір дарування, не спростовує факту вільного волевиявлення відчужувача, права якого (тобто позивачки), таким чином, порушені не були  
Також, підлягають залишенню поза увагою й посилання на неврахування судом правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17, відповідно до якого принцип "jura novit curia" ("суд знає закони") зобов`язує суд вирішити спір, застосувавши правильні норми, а не ті, на які посилається сторона. При цьому апеляційний суд виходить з того, що саме по собі встановлення факту укладення між сторонами договору купівлі-продажу, а не договору дарування, за відсутності доведеності порушенням цим фактом прав відчужувача (позивачки) та відсутності її волевиявлення на відчуження, не може бути підставою для визнанні вказаного договору недійсним.
Крім того, не можуть бути прийняті до уваги й посилання скаржника на неврахування судом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.01.2021 року у справі № 754/15344/18, в якому досліджувалось питання щодо визнання договору дарування недійсним з підстав допущення "помилки" під час його укладання. При цьому апеляційний суд враховує неоднаковість обставин, встановлених у цій справі та вказаній вище справі № 754/15344/18. Так, в останній справі позивач посилався на те, що він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки згідно з домовленістю з відповідачами вони повинні були доглядати за нею; вчинений нею правочин не відповідає її інтересам, і якщо б вона розуміла, що укладає договір дарування без зобов`язань щодо її утримання, то такий договір не був би укладений. У цій же справі позивачка посилається лише на психологічний вплив, погрози неповернення їй боргу відповідачем, чим її було введено в оману, та на оплатність оспорюваного договору дарування, що за відсутності доказів здійснення на неї психологічного впливу, введення її в оману та відсутності доведення порушення прав позивачки є підставою для відмови в позові. 

Висновки суду апеляційної інстанції

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду без змін. 

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В : 

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

       Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 квітня 2021 року залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови – 11 жовтня 2023 року.

Головуючий                                _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                   В.В. Майданік
       
Судді:                                        _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                  О.В. Кутурланова

                                       _ _ _ _ _ _ _ _ _ _         Н.В. Орловська