ПОСТАНОВА                                           
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 листопада 2023 року 
м. Київ
 
справа № 296/3031/14-ц
провадження № 61-1962св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,       
 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 травня 2022 року, ухвалене у складі судді Рожкової О. С., та постанову Житомирського апеляційного суду                від 29 листопада 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Талько О. Б.,        Коломієць О. С., Шевчук А. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовної заяви
 
У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовну заяву банк мотивував тим, що 07 березня 2007 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір кредиту, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 68 412,55 доларів США, строком до 06 березня         2027 року, зі сплатою 10,08 % річних. 
Банк указував, що внаслідок неналежного виконання кредитних зобов`язань позичальником станом на 31 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 148 282,58 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом -    57 519,43 доларів США, процентів - 34 947,09 доларів США, комісії - 5 387,84 доларів США, пені - 43 345,67 доларів США.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер. Спадкоємцем останнього є          ОСОБА_2 .
 
Уточнивши позовні вимоги 16 січня 2020 року, банк просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 45 771,67 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 28 травня          2018 року, становить 1 194 640,59 грн.
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 жовтня   2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. 
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 07 березня 2007 року № ZRZ0GK00153662 у сумі 148 282,85 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1 623 697,21 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 3 654,00 грн судового збору. 
 
Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 24 листопада 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено, скасовано заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 жовтня 2014 року. справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. 
 
Протокольною ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 16 січня 2020 року залучено до участі у розгляді справи правонаступника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 24 травня 2022 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів наявність та вартість спадкового майна, факт отримання відповідачем майна після смерті позичальника, тобто набуття відповідачем статусу спадкоємця після смерті ОСОБА_1 , і як наслідок, - виникнення у нього обов`язку задовольнити вимоги кредитора.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Житомирського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 травня 2022 року змінено з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові. 
 
Змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції, яким у задоволенні позову відмовлено, суд апеляційної інстанції вказав, що факт прийняття відповідачем спадщини після смерті свого батька, й відповідно, набуття ним статусу спадкоємця кредитора, підтверджений матеріалами спадкової справи, яка була досліджена судом першої інстанції. Прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_1 шляхом подання нотаріусу заяви, відповідач є учасником спірних правовідносин як спадкоємець боржника, й у силу вимог статті 1282 ЦК України зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора у межах вартості майна, одержаного у спадщину. 
 
Однак суд апеляційної інстанції вважав, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку з тим, позивач не довів розмір заборгованості. Посилаючись на те, що суд позбавлений можливості встановити розмір заборгованості за вказаним кредитним договором, яка існувала на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_1 , суд указав, що банк надав розрахунок, який містить інформацію про те, що станом на 28 травня 2018 року розмір заборгованості зі сплати тіла кредиту становить 45 771,67 доларів США. При цьому врахував, що у письмових поясненнях позивач зазначив, що 25 жовтня 2016 року реалізував іпотечне майно, звернення стягнення на яке відбулося в судовому порядку, й кошти від продажу цього майна були перераховані на погашення боргу. Наявний у справі розрахунок, а також долучена позивачем виписка з рахунку, не містять інформації щодо надходження коштів від реалізації предмета іпотеки у рахунок погашення боргу. Зокрема, у виписці наявна інформація щодо надходження коштів у сумі           555 639,12 грн, проте призначення платежу, а також номер та дата кредитного договору не вказані. Не надано суду й доказів того, яким чином відбулося зарахування коштів від реалізації іпотечного майна на погашення усіх складових заборгованості, у тому числі й на погашення тіла кредиту.

 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
13 лютого 2023 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 травня        2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 листопада            2022 року, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
15 лютого 2023 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження            у справі, витребувано її матеріали із Корольовського районного суду м. Житомира, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.
 
У березні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
27 вересня 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів, у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку зібраним доказам, унаслідок чого оскаржуваними судовими рішеннями безпідставно звільнили відповідача від виконання кредитних зобов`язань перед АТ КБ «ПриватБанк». 
Належним чином дослідити поданий стороною доказ (у цьому випадку: кредитний договір, розрахунок заборгованості за кредитним договором, виписки, матеріали спадкової справи та ін.), перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок -  це процесуальний обов`язок суду.
Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій, а суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу і запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідач ОСОБА_2 (правонаступник померлого ОСОБА_1 ) не надав доказів, що розмір успадкованого ним майна є меншим від розміру заборгованості за кредитним договором. Спадкоємці не стають правонаступниками у правовідносинах боржника з кредитором, однак зобов`язані повернути кредитору борги спадкодавця, які вчинені ним за життя у межах вартості майна, отриманого у спадщину. Крім того, відповідач до суду не з`являвся, заперечень чи відзиву на позов не надав, так само, як і не надав доказів, що розмір спадкового майна є меншим, ніж заборгованість спадкодавця за кредитом, отже, на ньому лежить обов`язок щодо відшкодування боргу спадкодавця у повному обсязі.
 
Усупереч принципу змагальності, закріпленому ЦПК України, суд фактично поклав тягар доказування лише на позивача. Фактично, місцевий та апеляційний суди виступили «адвокатом» відповідача, а оскаржувані рішення ухвалили, нехтуючи засадами змагальності сторін, засадами доказовості позицій обох сторін судового спору.
Враховуючи, що банк своєчасно та в установленому законом порядку звернувся з вимогами про стягнення заборгованості, розмір заявленої суми обґрунтований,            а відповідач не довів, що спадкового майна немає, або воно є меншою вартістю, обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам закону.
 
Оскаржуваними судовими рішеннями банк позбавлений права кредитора на поновлення своїх порушених прав, шляхом стягнення зі спадкоємця, який прийняв спадщину і правомірно користується спадковим майном, коштів отриманих спадкодавцем в установі банку.
 
Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 вересня              2019 року у справі № 640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 61-4629св18), від 21 липня 2021 року у справі № 205/2519/15-ц (провадження № 61-16541св20).
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
07 березня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № ZRZ0GK00153662, відповідно до якого банк надав        ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 68 412,55 доларів США, зі сплатою          10,08 % річних, строком до 06 березня 2027 року.
Для виконання цього договору у банку відкрито рахунок позичальнику - НОМЕР_2 (пункт 7.2 кредитного договору).
 
Оскільки боржник належним чином не виконував кредитні зобов`язання, банк                 у 2010 році звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно. 
Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 22 червня               2010 року позовні вимоги задоволено. Звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу цього майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Виселено ОСОБА_1 із вказаної квартири зі зняттям з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області. 
Це рішення набрало законної сили.
Із указаного заочного рішення Корольовського районного суду м. Житомира                    від 22 червня 2010 року встановлено, що станом на 23 січня 2009 року                         ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором від 07 березня                        2007 року № ZRZ0GK00153662 у розмірі 58 037,07 доларів США, із яких:                            55 871,53 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 870,98 доларів США - проценти, 228,00 доларів США - комісія, 63,56 доларів США - пеня.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер. 
 
Спадщину після його смерті прийняв син - ОСОБА_2 , який у встановлений законом строк звернувся до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О. із відповідною заявою.
 
Із розрахунку заборгованості, наданого банком, установлено, що станом на                   28 травня 2018 року (на день смерті) заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 45 771,67 доларів США. 
 
Із виписки із рахунку №  НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період з 01 березня 2007 року по 19 травня 2017 року встановлено, що 25 жовтня 2016 року на вказаний рахунок зараховано 21 536,40 доларів США, що еквівалентно 555 639,12 грн                        (том 1, а.с.111-112).
 
У відзивні на позовну заяву представник ОСОБА_1 - адвокат           Березенська Ю. О. виклала заяву про застосування позовної давності                                       (том 1, а.с.94-96). 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:
- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);
- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у повній мірі не відповідають. 
 
Касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті свого батька, й відповідно, набув статусу спадкоємця позичальника, що підтверджено матеріалами спадкової справи, яка була досліджена судом першої інстанції. 
Прийнявши спадщину після смерті ОСОБА_1 шляхом подання нотаріусу заяви, ОСОБА_2 є учасником спірних правовідносин як спадкоємець боржника й у силу вимог статті 1282 ЦК України зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.
 
Згідно із статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору.
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому. 
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
 
Погоджуючись із судом першої інстанції про те, що у задоволенні позову банку слід відмовити, суд апеляційної інстанції вважав, що надані позивачем докази (розрахунок заборгованості, виписка з банківського рахунку) не містять інформації щодо надходження коштів від реалізації предмета іпотеки у рахунок погашення боргу. Наявна у виписці з банківського рахунку інформація про надходження коштів у сумі 555 639,12 грн не містить призначення платежу та номер, дату кредитного договору. Відсутні докази того, яким чином відбулося зарахування коштів від реалізації іпотечного майна на погашення усіх складових заборгованості, у тому числі і на погашення тіла кредиту, що позбавило суд апеляційної інстанції можливості встановити розмір заборгованості за вказаним кредитним договором, яка існувала на час відкриття спадщини після померлого ОСОБА_1 .  
 
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
 
Згідно з розрахунком, долученим банком до уточненої позовної заяви у січні                2020 року, заборгованість за кредитом (тілом кредиту) станом на 28 травня               2018 року (день смерті позичальника) становила 45 771,67 доларів США (том 1, а.с. 220-222), яку банк просив стягнути з відповідача.
 
Обґрунтовуючи розмір заборгованості за тілом кредиту, яку банк просив стягнути зі спадкоємця позичальника, АТ КБ «ПриватБанк» пояснювало, що 25 жовтня               2016 року було виконано судове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки та реалізовано його, а кошти направлено на погашення кредитної заборгованості, на підтвердження чого надав виписку з банківського рахунку ОСОБА_1 (том 1., а.с.111-112).
 
Із виписки про рух коштів у період з 01 березня 2007 року по 19 травня 2017 року встановлено, що 25 жовтня 2016 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_2 надійшла сума у розмірі 21 536,40 доларів США, що еквівалентно 555 639,12 грн, із яких:
- 340,97 доларів США та 10 768,20 доларів США 25 жовтня 2016 року зараховано на погашення кредитного договору від 07 березня 2007 року № ZRZ0GK00153662;
- 10 427,23 доларів США 25 жовтня 2016 року зарахована на погашення пені за кредитним договором від 07 березня 2007 року № ZRZ0GK00153662.
 
Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. 
Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові      від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). 
Згідно з умовами кредитного договору, за наявності прострочення виконання основного зобов`язання в обумовлений сторонами строк, АТ КБ «ПриватБанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна.
 
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, що вбачається із заочного рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 червня 2010 року у справі № 2-245/10, яким позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором від 07 березня           2007 року № ZRZ0GK00153662, укладеним між банком та ОСОБА_1 ,                     у розмірі 58 037,07 доларів США.
 
Отже, з урахуванням зміни строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором, позивач втратив право на нарахування процентів та пені з моменту звернення до суду АТ КБ «ПриватБанк» з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у 2010 році.
 
Отже, кошти від реалізації іпотечного майна у загальному розмірі 21 536,40 доларів США, слід зарахувати у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором (тілом кредиту).
 
При цьому колегія суддів враховує, що, звертаючись у 2010 році до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено кредитний договір від 07 березня 2007 року, банк визначив заборгованість за тілом кредиту          у розмірі 55 871,53 доларів США (том 1, а.с. 148-149). 
 
Таким чином, зважаючи на те, що коштів, виручених від продажу предмету іпотеки виявилось недостатньо для повного задоволення вимог позивача, останній мав право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення його вимог з іншого майна боржника - коштів відповідача. 
 
У свою чергу відповідач наданих банком розрахунків не спростував, хоча це є його процесуальним обов`язком у відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України.
 
Вказане залишилось поза увагою судів попередніх інстанцій, які неправильно застосували норми матеріального права, дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» з підстав недоведеності розміру заборгованості.
 
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягала б стягненню сума неповернутого кредиту  за відрахуванням з цієї суми коштів від реалізації іпотечного майна після пред`явлення до спадкодавця  ОСОБА_1 вимоги про дострокове повернення кредиту, а саме: 34 335,13 доларів США (55 871,53 доларів США - 21 536,40 доларів США). 
 
Оскільки відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем боржника ОСОБА_1 , то в силу вимог статті 1282 ЦК України зобов`язаний би був задовольнити вимоги кредитора в сумі 34 335,13 доларів США, але у межах вартості майна, одержаного                    у спадщину.
 
Разом з тим, суди попередніх інстанції не врахували, що в даній справі підлягають застосуванню положення норм ЦК України про позовну давність. 
 
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_1 в запереченнях на позовну заяву заявлено про застосування строку позовної давності до вимог банку (а с. 96, том 1).
 
Суди встановили, що заочним рішенням Корольовського районного суду                          м. Житомира від 22 червня 2010 року за позовом банку звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шляхом продажу цього майна ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. 
Рішення суду виконано. Кредитну заборгованість повністю не погашено. 
 
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.
 
Як наслідок, подання банком позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалення у червні 2010 року рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не могло перервати перебіг позовної давності, а пред`явлений у квітні                    2014 року позов у цій справі (№ 296/3031/14-ц) про стягнення заборгованості був поданий поза межами трирічного строку позовної давності.
 
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 20 березня 2019 року у справі № 648/3491/15-ц (провадження № 61-13135св18), від 18 серпня 2021 року 
у справі № 201/15310/16 (провадження № 61-547св21).
 
У справі, що переглядається, банк мав право на стягнення з відповідача тільки сум, передбачених положенням частини другої статті 625 ЦК України. Таких вимог у цій справі заявлено не було.
 
Таким чином, у задоволенні позову банку слід відмовити за пропуском строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦПК України.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 412 ЦПК України).
 
Таким чином, оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи, однак неправильно застосували положення статей 257-267 ЦПК України, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з пунктом «в» частини четвертої статті 416 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати, понесені у суду касаційної інстанції.
 
Незважаючи на зміну мотивувальної частини оскаржуваних судових рішень, заявник не отримав очікуваний результат - у задоволенні позову відмовлено, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених банком у суді касаційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
 
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 24 травня 2022 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови, в решті - залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. Ю. Гулейков

                                                                                                        Б. І. Гулько

                                                                                                        Г. В. Коломієць

                                                                                                        Р. А. Лідовець