ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 грудня 2023 року           справа №200/5105/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів Блохіна А.А., Казначеєва Е.Г., розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2023 року у справі № 200/5105/23 (головуючий І інстанції Олішевська В.В.) за позовом ОСОБА_1 до голови Верховного Суду Князєва Всеволода Сергійовича про визнання протиправним та скасування рішення,- 
                                                    
                                                                 В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до голови Верховного Суду ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання протиправним рішення голови Верховного Суду Князєва В.С. від 21.10.2022 року № 505/0/149-22 про відрядження судді Шевченко Л.В. без згоди до Дружківського міського суду Донецької області, без врахування вакантних посад суддів, без зазначення граничного строку відрядження протиправними та таким, що піддає дискримінації суддю Шевченко Л.В. у порівнянні з суддями інших судів, відряджених за їх згодою, з урахуванням розпоряджень про зміну територіальної підсудності судових справ під час воєнного стану; скасування рішення голови Верховного Суду Князєва В.С. від 21.10.2022 року № 505/0/149-22 про відрядження судді Шевченко Л.В. 
Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом та позивачу встановлений десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали на усунення недоліків шляхом надання суду вмотивованого клопотання про поновлення строків звернення до суду з даним адміністративним позовом та доказів на підтвердження обставин викладених у клопотанні.
Позивач на виконання ухвали про залишення позову без руху надав клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом (а.с. 25-28).
В обґрунтування клопотання позивач посилається на те, що правовий аналіз законодавства України про інформацію дозволяє стверджувати, що питання наявності або відсутності перешкод в отриманні інформації певною особою залежить від того, наскільки суб`єкт владних повноважень (розпорядник інформації) виконує вимоги зазначеного законодавства, зокрема, щодо інформування про свою діяльність.
Позивач наголошує, що за вимогою п. 1 ч.  1 с. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» право на доступ до публічної інформації, яка визначається у ст. 1 цього Закону як відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. При цьому, інформація про діяльність голови Верховного Суду Князєва В.С. щодо відрядження суддів до інших судів за період з 22.03.2022 року по 11.01.2023 року ніяк не оприлюднювалася, про що свідчить сайт Верховного Суду, в якому в розділі «Діяльність» рубрики «Відрядження суддів» такої інформації не міститься, незважаючи на те, що Закон України «Про правовий режим воєнного стану» заборони оприлюднювати дану інформацію не містить. На сайті Вищої ради правосуддя у розділі «Рішення Голови Верховного Суду» міститься повідомлення від 04.03.2022 щодо доступу до інформації даного сайту, втім заборони щодо оприлюднення рішень про відрядження суддів це повідомлення не містить. Звертає увагу на той факт, що на сайтах Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради правосуддя, до повноважень яких на теперішній час віднесені питання відрядження суддів до інших суддів, в умовах воєнного стану в Україні повністю оприлюднюється інформація про відрядження суддів названими правовими інституціями. На думку позивача отримати інформацію про обмежену кількість випадків відрядження суддів без їх згоди до інших судів, що створює дискримінацію прав позивача як судді, за рішеннями голови Верховного Суду Князєва В.С. позивач в загальному доступі не мав можливості з причини її неоприлюднення. Дана обставина підтверджує наявність перешкод в отриманні інформації позивачем стосовно права на відрядження до іншого суду, що не залежали від її волевиявлення, оскільки відповідач, як розпорядник інформації, всупереч вимог п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не виконав обов`язок щодо оприлюднення інформації про свої рішення про відрядження суддів до інших судів за період з 22.03.2022 року по 11.01.2023 року.
Крім того, відповідач за її зверненням з питання відрядження до інших судів та дострокового закінчення відрядження до Дружківського міського суду Донецької області, яке було надіслано до Верховного Суду 29.10.2022 року засобами електронного зв`язку з відповідним підтвердження його отримання адресатом (копії документів додаються), взагалі ніякої відповіді в порушення вимог п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не надав, ніяк не вирішив поставлені в цьому зверненні питання.
На думку позивача вона не повинна була дізнатися про порушення своїх прав з моменту прийняття спірного рішення відповідачем, оскільки всупереч вимогам п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації» була позбавлена можливості отримати інформацію стосовно свого права на відрядження до іншого суду, незважаючи на вжиті нею протягом розумного строку заходи щодо отримання такої інформації, у тому числі шляхом подання відповідачу вказаного звернення. Крім того, інформація про кількість вакантних посад суддів у Дружківському міському суді Донецької області на момент прийняття спірного рішення відповідача про відрядження позивача, тобто станом на 21 жовтня 2022 року, в порушення п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про доступ до публічної інформації», також не оприлюднювалася та не міститься на сайті Верховного Суду в розділі «Діяльність» рубрики «Відрядження суддів».
Позивач зазначає, що при розгляді питання поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, не можна залишити поза увагою ту обставину, що законодавство України з питань проходження публічної служби, до якої відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України відноситься професійна діяльність суддів, складається субсидіарно з норм Кодексу законів про працю України, що обумовлює можливість та необхідність їх застосування при вирішенні питань поновлення процесуальних строків в адміністративному судочинстві.
При вирішенні питання про поновлення строку звернення до суду з даним адміністративним позовом позивач вказує на необхідність врахування ч. 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України, за якою під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. При цьому постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARSCoV-2» зазначений карантин був відмінений на всій території України з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Згадані норми законодавства України про працю свідчать, що законодавцем України факт карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначений в якості  поважної причини пропуску строків звернення до суду за вирішенням трудових  спорів.
З огляду на зазначені обставини просила суд визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом та поновити строк звернення до суду.
Ухвалою суду першої інстанції від 02.10.2023 року визнано неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом; повернуто позовну заяву без розгляду.
Позивач  не погодився з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.  Апелянт зазначив, що у клопотанні про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду у справі № 200/5105/23 позивач посилалася як на встановленні законом випадки поважності причин пропуску звернення з позовом до суду, які повинні бути поширені на процесуальні відносини сторін у даній справі, так і на законодавчо визначені критерії, застосування яких тягне за собою визнання причин пропуску строку звернення з позовом до адміністративного суду поважними.
Такими випадками поважності причин пропуску звернення з позовом до адміністративного суду у згаданому клопотанні позивача зазначалися:
- факт карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19);
- процедурний характер спірного рішення відповідача, що оскаржується, як тривалого деліктного правопорушення.
При цьому у клопотанні про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду у справі № 200/5105/23 позивач в якості критерію, застосування якого обумовлює визнання причин пропуску строку звернення з позовом до адміністративного суду поважними, вказав на встановлену ч.2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України правову категорію «повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів».
За вимогою ч.1 ст.120 Кодексу адміністративного судочинства України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Предметом заявленого у справі № 200/5105/23 позову є оскарження індивідуального акту суб`єкта владних повноважень з фіксованою датою його прийняття 21 жовтня 2022 року.
На підставі ч.1 ст.120 Кодексу адміністративного судочинства України перебіг строку звернення позивача до адміністративного суду щодо оскарження вказаного рішення відповідача почався з наступного дня після 21.10.2022 року в незалежності від того, чи знав позивач про спірне рішення відповідача або ні.
Крім того, спірні відносини виникли в період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), факт якого згідно з ч.1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України на законодавчому рівні визначений в якості поважної причини пропуску строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів, яким є спір у даній адміністративній справі, оскільки спори з питання проходження публічної служби є різновидом трудових спорів.
На думку апелянта, відхилення факту карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), в якості поважної причини пропуску строку звернення позивача до адміністративного суду Донецьким окружним адміністративним судом у справі № 200/5105/23 є помилковим, таким, що свідчить про порушення судом першої інстанції при постановленні ухвали від 02.10.2023 року норми процесуального права, передбаченої ч.1 ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України.
В ухвалі від 18.09.2023 року про залишення позовної заяви без руху у справі №200/5105/23 Донецький окружний адміністративний суд послався на рішення Європейського суду з прав людини від 22.10.1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», в яких позовна давність повинна застосовуватися після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Таким чином, відповідно до згаданих рішень Європейського суду з прав людини, необхідність поширення яких до процесуальних відносин сторін справи № 200/5105/23 визнана судом першої інстанції в ухвалі від 18.09.2023 року, позовна давність як законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду не повинна застосовуватися до деліктних правопорушень, дія яких триває та яким є по суті спірне рішення відповідача.
Апелянт вважає, що Європейський суд з прав людини, якому на підставі ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України на законодавчому рівні делеговано право визначати поважність причин пропуску звернення з позовом до суду, у рішеннях від 22.10.1996 року за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» встановив поважність причин пропуску строку звернення до суду щодо оскарження індивідуальних актів суб`єктів владних повноважень, перебіг процесуального строку оскарження яких починається з наступного дня після відповідної календарної дати, у разі, якщо дія цих актів має тривалий характер.
Поняття «дізнався» характеризує психологічне відношення особи до події, певного факту, час настання якого може не співпадати з обізнаністю особи щодо порушення її прав, свобод та інтересів за цим фактом. На психологічний характер поняття «дізнався» в аспекті дослідження поважності причин пропуску строку звернення позивача до суду посилався Донецький окружний адміністративний суд в ухвалі від 02.10.2023 року про повернення позовної заяви, вказуючи, що під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушення її прав, свобод та інтересів.
В той же час згідно з ухвалами Донецького окружного адміністративного суду від 18.09.2023 року та від 02.10.2023 року у справі № 200/5105/23 поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як можливість дізнатися про порушення своїх прав, що в аспекті спору у даній справі пов`язана з відсутністю перешкод в отриманні інформації позивачем стосовно свого права на відрядження до іншого суду та не вчиненням ним без зволікань і протягом розумного строку активних дій щодо отримання інформації про правомірність прийняття рішення щодо відрядження без його згоди.
Предметом оспорювання правомірності рішення відповідача є дискримінаційний характер цього рішення по відношенню до права позивача бути відрядженою до іншого суду за її згодою, який встановлюються тільки при наявності повної інформації щодо відрядження суддів відповідачем за період з 22.03.2022 року по 11.01.2023 року, яка не оприлюднювалася, а звернення позивача до відповідача стосовно реалізації ним зазначеного права ігнорувалися.
У зв`язку з цим об`єктивно дізнатися про порушення свого права на відрядження за її згодою в порівнянні з іншими відрядженими суддями позивач не могла в момент ознайомлення зі спірним рішенням відповідача про її відрядження до Дружківського міського суду Донецької області.
Тому висновок суду першої інстанції в ухвалі від 02.10.2023 року про те, що позивачу було відомо про порушення її прав з моменту її ознайомлення з рішенням голови Верховного Суду Князєва В.С. від 21.10.2022 року № 505/0/149-22 є хибним,  таким, що суперечить психологічному характеру поняття «дізнався» в аспекті дослідження поважності причин пропуску строку звернення позивача до суду, який спростовується згаданими обставинами виникнення спору у справі № 200/5105/23.
Апелянт вважає, що встановлення поважності причин пропуску строку звернення його до суду з позовом у справі № 200/5105/23 за критеріями поважності, визначеними ч.2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, у вигляді правових категорій «дізнався» або «повинен був дізнатися» про порушення своїх прав залежить від правової оцінки судом поведінки відповідача як розпорядника інформації, пов`язаної з не оприлюдненням інформації про свої рішення про відрядження суддів до інших судів за період з 22.03.2022 року по 11.01.2023 року та не вирішенням звернення позивача з питання його відрядження до інших судів і дострокового закінчення відрядження до Дружківського міського суду Донецької області, яка суперечить вимогам п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про доступ до публічної інформації».
Відповідно до ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив доводи апеляційної скарги і дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
За ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За ч. 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Позивач у справі є суддею. 
За ч. 6 статті 161 КАС України  у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
За ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Строк звернення до суду обчислюється за загальним правилом з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Разом з тим, строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню адміністративного судочинства.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 121 КАС України).
При цьому, поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим; такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення з позовом до суду та підтверджені належними доказами.
Суд, оцінюючи обставини, що перешкоджали своєчасному зверненню з позовом до суду, повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у клопотанні доводів, а також з того, чи мав заявник можливість своєчасно реалізувати своє право на оскарження.
За ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом строку визначеного законодавством від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.
Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Крім того, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 року N 17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Інститут строку давності, необхідно використовувати з урахуванням конкретних обставин справи, так щоб він не перешкоджав наявним у позивача засобами захисту своїх прав. Обмеження права на звернення до суду повинно бути пропорційно меті правової визначеності, у іншому випадку це буде порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд (рішення Європейського суду з прав людини у справі Олександр Волков проти України (заява № 21722/11).
Зазначене дає підстави дійти до висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Зокрема, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним (справа Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись. Під поняттям дізнався необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів. При цьому, поняття “повинен був дізнатися” необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Апеляційний суд зазначає, що в матеріалах паперової адміністративної справи наявна ксерокопія позову та відсутні додатки до нього. 
Водночас, додатки до позову наявні в матеріалах електронної справи в КП «Діловодство спеціалізованого суду». 
Рішенням голови Верховного Суду Князєва В.С. від 21.10.2022 року № 505/0/149-22 суддю ОСОБА_1 було відряджено до Дружківського міського суду Донецької області.
Позивач у позовній заяві вказала на те, що 25.10.2022 року на особисту електронну адресу отримала рішення голови Верховного суду № 505/0/149-22 від 21.10.2022 року, і як зазначає позивач була здивована, оскільки усім суддям надавалася можливість відрядження до інших судів за згодою, а щодо неї було прийнято рішення про відрядження до іншого суду без її згоди (а.с. 3).
Позивач 24.10.2022 року звернулась до голови Верховного Суду Князєва В.С. з заявою про вирішення питання щодо відрядження її до Дзержинського районного суду м. Харків, Подільського районного суду м. Києва, Солом`янського районного суду м. Києва, Києво – Святошинського районного суду Київської області, Броварського міськрайонного суду Київської області, знаючи про те, що у Дружківському міському суді станом на 21.02.2022 року було лише 3 вакантні посади судді та повідомлення про те, що має місце проживання  у місті Харків та місті Києва, чоловіка інваліда 2 групи за захворюванням опорно – рухливого апарату, однак відповіді на своє звернення так і не отримала (а.с. 38).
Також 07.11.2022 року вона звернулась до голови Верховного Суду з проханням доповнити додатково перелік суддів для відрядження для відрядження Ананьївським районним судом Одеської області, оскільки вона знала що з жовтня 2021 року в даному суді не здійснювалося правосуддя. Відповідь на своє звернення не отримала.
Отже, за матеріалами справи позивач дізналась 25.10.2022 року про спірне рішення голови Верховного Суду Князєва В.С. від 21.10.2022 року № 505/0/149-22 та саме з цього часу позивачу було відомо про порушення її прав. Крім того матеріалами справи підтверджено, що позивач після прийняття рішення зверталась із заявою про вирішення питання про її відрядження до інших судів, яке не було розглянуто.
До суду з цим позовом позивач звернулась 11.09.2023 року, тобто з грубим порушенням строку, встановленому ч. 5 ст. 122 КАС України.
Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що інформація про діяльність голови Верховного Суду Князєва В.С. щодо відрядження суддів до інших судів за період з 22.03.2022 року по 11.01.2023 року не оприлюднювалась, про що свідчить сайт Верховного Суду, в якому в розділі «Діяльність» рубрики «Відрядження суддів» такої інформації не міститься, на сайті Вищої ради правосуддя у розділі «Рішення Голови Верховного Суду» міститься повідомлення від 04.03.2022 щодо доступу до інформації даного сайту, втім заборони щодо оприлюднення рішень про відрядження суддів це повідомлення не містить, а також щодо того, що отримати інформацію про обмежену кількість випадків відрядження суддів без їх згоди до інших судів, що створює дискримінацію прав позивача як судді, за рішеннями голови Верховного Суду ОСОБА_2 позивач в загальному доступі не мав можливості з причини її не оприлюднення, з таких підстав.
Поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом певного строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.
Крім того, нерозміщення інформації щодо відрядження суддів до інших судів за період з 22.03.2022 року по 11.01.2023 року на сайті Верховного Суду жодним чином не вплинуло на несвоєчасне звернення позивача до суду з цим позовом, оскільки отримавши рішення щодо свого відрядження 25.10.2023 року позивач була обізнана, що її відряджають до Дружківського міськрайонного суду Донецької області, і якщо позивач вважала, що при прийнятті рішення про відрядження головою Верховного Суду не була врахована її заява про відрядження до будь – якого суду з визначеного нею переліку, а також таке рішення було прийнято без її згоди, позивач не була позбавлена можливості звернутися до суду.
Щодо доводів позивача проте, що до спірних правовідносин слід застосовувати положення Кодексу законів про працю України, суд зазначає, що ОСОБА_1 є суддею та проходить публічну службу, отже, на неї розповсюджуються норми спеціального закону, які регулюють порядок прийняття на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, в даному випадку Кодекс адміністративного судочинства України.
Тому, відсутні підстави для застосовування до спірних правовідносин ч. 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
До спірних правовідносин підлягають застосовуванню норми ч. 5 статті 122 КАС України, згідно яких для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Отже, позивач не обґрунтував недотримання строків звернення до суду та не подав належні і допустимі докази на підтвердження існування об`єктивних причин, які унеможливили подання позовної заяви.
За ч. 2 статті 123 КАС України у разі, якщо вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно п. 1 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадку, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
За ч. 5 статті 169 КАС України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.
На підставі викладеного, апеляційний суд погоджує висновок суду першої інстанції про визнання неповажними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом; повернення позовної заяви без розгляду.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції ухвала прийнята з дотриманням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, внаслідок чого підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду відсутні. 
Керуючись  ст. ст. 160, 161, 169, 241, 250, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                              П О С Т А Н О В И В : 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 2 жовтня 2023 року у справі № 200/5105/23 за позовом ОСОБА_1 до голови Верховного Суду Князєва Всеволода Сергійовича про визнання протиправним та скасування рішення - залишити без змін.
Повний текст постанови складений 6 грудня 2023 року.
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення. 

Головуючий                                                                                І.В. Геращенко

Судді                                                                                          А.А. Блохін

                                                                                                             Е.Г. Казначеєв