Справа № 442/2356/23                                Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С. 
Провадження № 22-ц/811/1705/23                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 грудня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 травня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що ОСОБА_1 звернулася до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» із заявою про отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 14 липня 2010 року підписала заяву № б/н, в якій підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає договір про надання банківських послуг, який за своєю природою є змішаним договором і містить в собі умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Стверджує, що на виконання умов договору відповідачу відкрито картковий рахунок з початковим кредитним лімітом, зазначеним в довідці про зміну умов кредитування, який в подальшому збільшено до 29 000 грн. Зазначає, що банк виконав свої зобов`язання за договором в повному обсязі, надавши позичальнику можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Вказує, що відповідачка не сплачувала своєчасно кошти на погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 14 липня 2010 року, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, яка станом на 21 березня 2023 року становить 49 181,84 грн. та складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 40 033,60 грн. та заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитом в розмірі 9148,24 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 14 липня 2010 року в розмірі 49 181,84 грн. 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 травня 2023 року позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 40033,60 грн. за кредитним договором № б/н від 14.07.2010.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 2331,29 грн. сплачених судових витрат.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що вимоги банку щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме з доданими банком до позовної заяви витягом з «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифами банку» ознайомлена та погодилася з ними ОСОБА_1 , підписуючи анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку», а також, що ці документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами. Зазначає, що фактично отримана сума кредитних коштів становить 29 000 грн., а заявлена банком до стягнення сума зазначена без врахування вже сплачених коштів в рахунок погашення заборгованості за фактично отриманими кредитними коштами. Вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що, починаючи з 22 березня 2020 року сплачено 57247,01 грн. на погашення заборгованості за кредитним договором, а відтак, фактично отримані кошти повернуті банку в повному обсязі. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, а також стягнути понесені витрати на правничу допомогу. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи частково позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 отримала кредитні кошти та користувалася ними, однак взяті на себе зобов`язання з їх повернення не виконала, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню фактично отримані кошти в розмірі 40033,60 грн., а вимоги банку в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами в розмірі 9148,24 грн. не підлягають до задоволення, оскільки умовами кредитного договору не передбачена сплата відсотків за користування кредитними коштами та їх розмір.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець, взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Судом першої інстанції встановлено, що 14 липня 2010 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку», отримавши кредитну картку для користування кредитними коштами.
В матеріалах справи міститься копія анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку», яка містить анкетні дані ОСОБА_1 та підписана нею (а.с. 18).
Відповідачка в анкеті-заяві підтвердила свою згоду на те, що дана заява разом з «Пам`яткою клієнта», «Умовами та правилами надання банківських послуг», які викладені на офіційному сайті банку www.privatbank.ua, а також «Тарифами банку», складають між нею та банком договір про надання банківських послуг.
Зі змісту анкети-заяви, підписаної відповідачкою, вбачається, що ОСОБА_1 просила надати їй послуги за платіжною карткою кредитка «Універсальна».
В довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», підписаній ОСОБА_1 14 липня 2010 року, передбачено в тому числі і базову проценту ставку в розмірі 2,5 % в місяць, що становить 30% річних за користування кредитними коштами, яка нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів в році.
На виконання умов договору банк видав відповідачу наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 від 15.07.2010 з терміном дії до 12/13, № НОМЕР_2 від 02.12.2011 з терміном дії до 08/15, № НОМЕР_3 від 06.08.2015 з терміном дії до 08/19, № НОМЕР_4 від 02.11.2020 з терміном дії до 09/24.
Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 за договором № б/н, підтверджується, що 15 липня 2010 року відповідачу встановлено кредитний ліміт в розмірі 500 грн., 04 березня 2011 року кредитний ліміт збільшено до 600 грн., 28 квітня 2011 року – до 700 грн., 27 травня 2011 року – до 800 грн., 24 червня 2011 року – до 900 грн., 23 липня 2011 року – до 1000 грн., 24 серпня 2011 року – до 1200 грн., 15 травня 2012 року – до 1320 грн., 20 червня 2012 року – до 2200 грн., 20 травня 2014 року – до 7000 грн., 20 січня 2016 року – до 8000 грн., 28 листопада 2016 року – до 8500 грн., 29 квітня 2017 року – до 9000 грн., 28 червня 2017 року – до 15000 грн., 05 липня 2017 року – до 20000 грн., 27 серпня 2017 року – до 25000 грн., 04 жовтня 2017 року – до 27000 грн., 23 листопада 2017 року – до 29000 грн., а 29 грудня 2021 року кредитний ліміт зменшено до 0 грн.
Таким чином, позичальник користувалася кредитним картковим рахунком в межах встановленого кредитного ліміту за тарифами картки «Універсальна».
Випискою по рахунку за період з 15 липня 2010 року по 23 березня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_1 отримала та використовувала кредитні кошти, в тому числі шляхом зняття готівки в банкоматі, оплати товарів та послуг, переказу коштів на банківські карти, а також сплачувала кошти на погашення заборгованості за кредитним договором.
З долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором № б/н від 14 липня 2010 року, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 станом на 21 березня 2023 року, вбачається, що така становить 49181.84 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 40033,60 грн. та заборгованості за простроченими відсотками в розмірі 9148,24 грн. (а.с. 13-15).
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Заперечуючи щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 14 липня 2010 року, відповідачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження сплати в повному обсязі коштів за умовами кредитного договору, не спростувала наданий позивачем розрахунок заборгованості, а також не надала іншого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку заборгованості, наданого позивачем.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № б/н від 14 липня 2010 року в розмірі 40033,60 грн.
Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності вимог банку про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами не беруться до уваги колегією суддів, оскільки оскаржуваним рішенням суду відмовлено у задоволенні цих позовних вимог, а позивачем рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалося.
Покликання апелянта на те, що відповідачка сплатила в загальній сумі 57247,01 грн. на погашення заборгованості за кредитним договором № б/н, не спростовують висновок суду про наявність у неї заборгованості, оскільки протягом всього часу користування кредитними коштами, сплачуючи частину заборгованості, яка у неї була, ОСОБА_1 в подальшому знову використовувала кредитні кошти, збільшуючи тим самим розмір наявної заборгованості, що підтверджується випискою по її картковому рахунку. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 травня 2023 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення постанови.
Постанова складена 01.12.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк