КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12783/2023
Справа № 754/1731/16-ц
 
П О С Т А Н О В А
Іменем      України
 
06 грудня 2023 року                                                                                             
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                              Кашперської Т.Ц.,
суддів                                                   Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря                            Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , а також апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Сенюти В.О. в м. Київ за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Наталія Ігорівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Азаровою Н.І., реєстровий № 107, від 22 січня 2016 року, покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року була власником квартири за вказаною адресою, яку фактично придбала її донька ОСОБА_6 за власні кошти, але оформила квартиру на позивача. Весь час з моменту оформлення даної угоди вони проживали однією сім`єю разом з донькою та онуком і зареєстровані за цією ж адресою. 
Наприкінці 2013 року ОСОБА_1 була запрошена до нової церкви «Добрая пристань», на той час через зміни в світогляді у неї з сім`єю виникали непорозуміння та скандали. На початку липня 2014 року вона разом із знайомою ОСОБА_7 та братами по церкві переїхала жити до останньої в м. Ічня Чернігівської області.
Згодом до них приїхав зять ОСОБА_7 - ОСОБА_4 та його знайомий адвокат Шульган Д.Ю., який запропонував свою допомогу в юридичних питаннях. Відповідач та ОСОБА_8 порадили їй продати квартиру в м. Києві та купити інше житло, щоб було де жити, їм вдалось її переконати. В м. Ічні вона оформила довіреність, якою уповноважила ОСОБА_8 представляти її інтереси і при цьому розпоряджатись квартирою АДРЕСА_1 , а згодом і другу довіреність на дозвіл щодо дарування її нерухомого майна. Відповідач обіцяв, що придбає їй квартиру за рахунок продажу її житла. 
22 січня 2016 року разом із ОСОБА_8 як її представником та ОСОБА_4 вони поїхали до нотаріуса, де уклали договір купівлі-продажу спірної квартири, під час оформлення угоди була присутня дружина ОСОБА_4 , яка дала письмову згоду на придбання нерухомості. Відповідач, як покупець, вкотре пообіцяв, що в найближчий час продасть квартиру і купить їй житло, але документально нічим це не підтвердив, гроші за квартиру вона не отримала, зрозуміла, що її ввели в оману і вона, а також її дочка та онук були позбавлені єдиного житла на вкрай невигідних умовах. 
26 січня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до поліції, де було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Також адвокат роз`яснив їй, що фізичні особи між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, можуть розраховуватися готівкою в розмірі 150000 грн., що заниження оцінки вартості майна свідчить про попередню домовленість її представника з відповідачем та експертом-оцінювачем, який фактично не приходив до квартири, а також звернув увагу на інші недоліки в умовах договору.
Посилалася на зміст ст. 225, 232, 233 ЦК України щодо правових наслідків вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, щодо правових наслідків правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, щодо правових наслідків правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини.
 
В жовтні 2019 року ОСОБА_1 змінила підстави позову (а. с. 10 - 14 т. 3), вказавши про наявність у неї тяжкої обставини, що передбачено ст. 233 ЦК України, у крайній формі, адже вона у похилому віці, перебуваючи у стані стійкого сімейного конфлікту на релігійному підґрунті, понад півтора роки була фактично позбавлена можливості проживати в єдиному власному житлі, не маючи іншого доходу, ніж пенсія, проживала у подруг, намагалася усунути перешкоди у користуванні належною їй квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку доньки та онука, які створили їй нестерпні умови проживання, вимагаючи переоформити спірну квартиру на когось із них, але їй було відмовлено в її зустрічному позові, а також в первісному позові ОСОБА_6 , яка намагалася  визнати за собою право власності на квартиру. 
Намагаючись якнайшвидше припинити тяжку обставину, в якій вона опинилася, ОСОБА_1 одразу після скасування арешту на квартиру погодилася її продати на користь ОСОБА_4 , який обіцяв допомогти купити їй нове житло, і вже 22 січня 2016 року вона підписала договір купівлі-продажу, не читаючи його зміст, так як повністю довірилася своєму представнику та відповідачу, які скористалися її життєвою ситуацією у власних цілях.
Зазначала, що правочин укладено на вкрай невигідних умовах, оскільки продаж єдиного житла було вчинено за 640631 грн. за заниженою вартістю майже вдвічі від ринкової ціни. Вона була позбавлена не лише квартири, а й розрахунку за неї, оскільки гроші від продажу вона не отримала.
 
Відповідач ОСОБА_4 , не погоджуючись з первісним позовом ОСОБА_1 , подав зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку, який в подальшому було залишено без розгляду ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року.
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.
 
Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на упередженість правосуддя, незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2023  року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що встановлені обставини свідчать про реальну наявність у неї тяжкої обставини у крайній формі, адже вона у похилому віці, перебуваючи у стані стійкого сімейного конфлікту на релігійному підґрунті, понад півтора роки була фактично позбавлена можливості проживати в єдиному власному житлі, не маючи іншого доходу, ніж пенсія, проживала у подруг, намагалася усунути перешкоди у користуванні належною їй квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку доньки та онука, які створили їй нестерпні умови проживання, вимагаючи переоформити спірну квартиру на когось із них. 
Намагаючись якнайшвидше припинити тяжку обставину, в якій вона опинилася, ОСОБА_1 одразу після скасування арешту на квартиру погодилася її продати на користь ОСОБА_4 , який обіцяв допомогти купити їй нове житло, і вже 22 січня 2016 року вона підписала договір купівлі-продажу, не читаючи його зміст, так як повністю довірилася своєму представнику та відповідачу, які скористалися її життєвою ситуацією у власних цілях.
Зазначала, що правочин укладено на вкрай невигідних умовах, оскільки продаж єдиного житла було вчинено за 640631 грн., в той час як за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи - 999308 грн., тобто ринкова ціна була вищою від договірної на 56 %.
Посилалася на наявність причинно-наслідкового зв`язку між тяжкою обставиною та укладенням спірного правочину, оскільки намір продажу квартири виник виключно через наявність тяжкої обставини у позивача, був направлений на її усунення, а волевиявлення продавця не могло вважатися вільним і не відповідало його внутрішній волі, було обумовлено виключно збігом тяжких для позивача життєвих обставин, так за відсутності сімейного конфлікту, який призвів до неможливості спільного проживання родичів в цей період, необхідність продавати єдине житло була б взагалі відсутня.
Вважала, що суд першої інстанції фактично проігнорував обставини, які свідчать про перебування позивача під впливом тяжкої обставини під час укладання спірного правочину та двох років поспіль, що йому передували, і не надав жодної оцінки письмовим доказам.
Наголошувала, що висновки суду першої інстанції про відсутність тяжкої обставини у позивача, яка спонукала до укладення спірного правочину, не відповідають обставинам справи, суд проігнорував те, що позивач на момент вчинення спірного правочину тривалий час фактично втратила можливість володіти та користуватися єдиним своїм житлом, і саме з метою придбання іншого житла укладався спірний правочин, що підтверджувалося усіма учасниками справи та свідками.
Оцінюючи умови спірного правочину на предмет невигідності для продавця, суд самоусунувся від виконання покладених на нього обов`язків, пославшись на ч. 1 ст. 632 ЦК України, адже сам факт визначення ціни сторонами в спірному правочині не робить її вигідною чи справедливою.
Судом першої інстанції також зазначено, що позивачем не надано доказів неотримання грошових коштів за продаж квартири в безготівковій формі, що не відповідає дійсності, адже нею надавалася виписка з рахунку позивача з надходженнями за вказаний період, а стороною відповідача не заперечувався факт відсутності проведення розрахунків з нею в безготівковому порядку.
Вказувала, що відхиляючи показання свідків у якості доказів по справі лише тому, що вони перебувають у родинних або дружніх відносинах з позивачем, суд виходив з формальних міркувань, які ґрунтуються на припущеннях, і не вказав, яким доказам у справі такі показання свідків суперечать чи з якими мають розбіжності, і не звернув увагу, що такі показання свідків якраз узгоджуються з іншими доказами у справі.
 
Третя особа ОСОБА_3 , також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, упередженість та несправедливість, порушення законних прав та інтересів малолітньої дитини, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2023  року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що позивач є прабабою малолітньої дитини ОСОБА_9 , 2016 року народження, який з 13 лютого 2017 року зареєстрований і проживає в спірній квартирі, однак є особою, не залученою до участі в справі, в якій суд ухвалив рішення про її права, свободи та інтереси. В контексті даного спору заявник вважає, що на позивача, як прабабу малолітньої дитини, розповсюджуються обов`язки, що покладаються законом на батьків в контексті захисту прав дитини на житло.
Вказував, що судом не враховано відсутність іншого житла у родини законного представника та його малолітньої дитини, обізнаність позивача та відповідача щодо проживання дитини в квартирі на момент проведення попереднього судового засідання, що свідчить про недотримання норм закону про отримання дозволу органу опіки та піклування на здійснення продажу квартири, право користування якою має дитина.
Посилався на ст. 47 Конституції України, ст. 383, 203, 405, 29, 203, 215 ЦК України, ст. 177 СК України та Закон України «Про охорону дитинства», наводив судову практику ЄСПЛ та правові висновки в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц, вказував, що суд не встановив, чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні дитини разом з його батьком житла, чи не покладе це на родину малолітньої дитини надмірний тягар виселення зі спірної квартири.
Вказував, що підтримує позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, оскільки оспорюваний правочин порушує права малолітньої дитини, яка була зареєстрована в спірній квартирі в 2017 році під час розгляду справи судом, на законних підставах, набув охоронюване законом право на користування цим житлом, незалежно від реєстрації, по факту народження в сім`ї батька, який зареєстрований та проживає в зазначеній квартирі, іншого житла у власності або користуванні не має.
Вважав, що визнання правочину недійсним як такого, що порушує права та інтереси дитини, становитиме для відповідача менший тягар, ніж позбавлення дитини права користування житлом, оскільки сума продажу є порівняно незначною з ринковими цінами на момент укладання правочину, і оскільки ця сума позивачу передана не була, і з часу придбання квартири відповідач не зміг нею користуватися через накладений на неї арешт і проживання малолітньої дитини з батьком.
 
Відзивів на апеляційні скарги не надійшло.
 
31 липня 2023 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_10 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про залучення ОСОБА_9 до участі в справі в якості третьої особи на стороні позивача, посилаючись на те, що в результаті ухвалення рішення у відповідача виникло право вимоги до неповнолітньої дитини, яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦПК України у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції може вплинути на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі, залучає таку особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Встановивши, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не вирішувалося, апеляційний суд відмовив у задоволенні даної заяви про залучення третьої особи як необґрунтованої. 
 
В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Колокольников В.А. в судове засідання не з`явився, направив клопотання в електронній формі 05 грудня 2023 року, в якому посилався на те, що на цю ж дату в нього призначено судове засідання у Корольовському районному суді м. Житомира по кримінальній справі № 296/11336/19 по обвинуваченню його підзахисного в особливо тяжкому кримінальному правопорушенню, і сьогодні він отримав інформацію про неможливість прийняття участі у вказаному засіданні іншого захисника, тому просив за наявності технічної можливості проводити судові засідання в режимі відеоконференції з використанням системи EasyCon. 
Відповідно до ч. 2 ст. 212 ЦПК України учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи, що клопотання про забезпечення участі представника відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції надійшло до суду поза межами строку, встановленого ч. 2 ст. 212 ЦПК України, воно було залишено апеляційним судом без розгляду.
 
Треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в судове засідання 06 грудня 2023 року не з`явилися, направили заяви про розгляд справи у їх відсутності, повідомивши, що підтримують обидві апеляційні скарги в повному обсязі.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , 1939 року народження, придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року (а. с. 7 т. 1) та зареєстрована за вказаною адресою з 20 лютого 2007 року (а. с. 14 т. 1 зворот).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 22 січня 2016 року, інших об`єктів нерухомості, крім квартири за вказаною адресою, за ОСОБА_1 на праві власності не зареєстровано (а. с. 160 т. 1).
07 січня 2014 року ОСОБА_3 (онук ОСОБА_1 ) звертався з заявою до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві про те, що за місцем проживання ОСОБА_1 погрожувала йому фізичною розправою. Згідно висновку від 14 січня 2014 року, встановлено, що 06 січня 2014 року до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві надходило повідомлення про виникнення конфлікту з бабусею, 11 січня 2014 року надійшло повідомлення про конфлікт з дочкою та онуком. Опитана з даного приводу ОСОБА_1 пояснила, що останнім часом між нею та дочкою і онуком склалися неприязні відносини на побутовому ґрунті. З мешканцями квартири проведено бесіду профілактичного характеру та попереджено про відповідальність (а. с. 148 т. 3).
15 квітня 2014 року ОСОБА_1 подала до Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві заяву про вчинення кримінального правопорушення, згідно якої в січні 2014 року її дочка ОСОБА_6 та онук ОСОБА_3 чинили на неї психологічний тиск, погрожували фізичною розправою, вимагаючи від неї залишення квартири або переоформлення права власності на ОСОБА_3 , також ОСОБА_6 викрала з її кімнати правовстановлюючі документи на квартиру, на кілька днів зачиняли її в кімнаті, не надавали можливості вийти на вулицю, відібрали мобільний телефон, наносили удари по різних частинах тіла, спричинивши легкі тілесні ушкодження (а. с. 102 т. 1).
11 січня 2014 року спеціалістом у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи складено висновок за заявою ОСОБА_1 , якій, з її слів, 06 січня 2014 року донька штовхала в груди, тягала за волосся, наносила удари кулаками по голові, руках, а 07 січня 2014 року онук наносив удари ногами по ногах. Встановлено, що описані ушкодження у вигляді синців утворились від дії тупого (тупих) предмета (предметів), за давністю утворення можуть відповідати вказаним термінам, тобто 06 та 07 січня 2014 року та відносяться до легких тілесних ушкоджень (а. с. 173 т. 3).
 
20 червня 2014 року ОСОБА_1 отримано дублікат договору купівлі-продажу від 07 грудня 2006 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової С.М. (а. с. 9 т. 1).
 
08 липня 2014 року ОСОБА_1 у м. Ічня видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Ічнянського районного нотаріального округу Чернігівської області Варзагер Л.Ф., дійсну до 08 липня 2017 року, якою вона уповноважила ОСОБА_8 бути її представником та при цьому розпоряджатися (продати, обміняти, передати в оренду) на умовах, представнику відомих, належною їй на праві приватної власності квартирою, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , та належною на праві власності частиною квартири за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 10 т. 1).
27 січня 2016 року дію вказаної довіреності, а також довіреності від 01 серпня 2014 року на дарування частки квартири, припинено на підставі заяви (а. с. 11 - 12 т. 1).
 
Згідно консультативного висновку КМПНЛ № 2 від 22 серпня 2014 року № 152, ОСОБА_1 пройшла амбулаторно при лікарні лікарсько-консультативну комісію 22 серпня 2014 року, психічних розладів не виявлено, на обліку не перебуває (а. с. 101 т. 1).
 
26 серпня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали договір завдатку, згідно якого з метою забезпечення укладення між сторонами в майбутньому в обумовлений п. 6.1 цього договору строк, договору купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором, завдаткодавець передає, а завдаткодержатель приймає завдаток в розмірі 50000 грн. Нерухомим майном є квартира АДРЕСА_1 . Завдаткодержатель стверджує, що відповідно до довідки про склад сім`ї форми № 3, виданої ЖЕК № 304 за № 1157 від 22 серпня 2014 року, станом на момент укладання даного договору в зазначеній квартирі зареєстровані завдаткодержатель, ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , та фактично проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_3 . Згідно п. 2.1 договору завдатку, завдаткодержатель згоден продати, а завдаткодержатель згоден купити зазначену квартиру за ціною, що еквівалентна 45000 доларів США за курсом НБУ на дату укладання договору купівлі-продажу. Згідно п. 6.1 договору завдатку за домовленістю сторін укладення та нотаріальне освідчення договору купівлі-продажу повинно бути здійснене у строк не пізніше 01 жовтня 2014 року (а. с. 11 - 14 т. 2).
 
З серпня 2014 року по жовтень 2015 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 тривав судовий спір, предметом якого було право власності та користування квартирою АДРЕСА_1 (а. с. 162 - 168 т. 3).
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року в справі № 745/13499/14-ц, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання частково недійним договору, скасування державної реєстрації права власності та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, в первісному та зустрічному позові відмовлено. Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд виходив із того, що допитані в судовому засіданні свідки дійсно підтвердили існування неприязних відносин між сторонами у справі, разом з тим, представник ОСОБА_1 не довів суду вжиття до мешканців квартири заходів громадського впливу та їх безрезультатність.
 
22 січня 2016 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу з ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Азаровою Н.І., за умовами якого відчужила йому квартиру АДРЕСА_1 , належну їй на підставі дублікату договору купівлі-продажу, серія та номер 814, виданого 20 червня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. (а. с. 8 т. 1).
Згідно п. 1 договору купівлі-продажу продавець ОСОБА_1 , розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушування, як фізичного так і морального, або внаслідок збігу тяжких обставин, продала, а покупець ОСОБА_4 купив квартиру АДРЕСА_1 .
У пунктах 2, 3 договору купівлі-продажу вказано, що згідно висновку про вартість майна, зробленого ТОВ «Ріелтер-Україна» 15 січня 2016 року, ринкова вартість відчужуваної квартири становить 640631 грн., цей продаж вчинено за 640631 грн., які продавець повністю отримав від покупця до підписання цього договору у безготівковій формі.
Згідно п. 5, 6 договору купівлі-продажу продавець заявляє, що малолітні або неповнолітні діти не зареєстровані та не проживають у вказаній квартирі і не мають прав на користування цією квартирою, що також підтверджується довідкою, виданою 20 січня 2016 року за № 133 Комунальним концерном «Центр комунального сервісу» Деснянського району. Продавець зобов`язується до 01 лютого 2016 року звільнити вказану квартиру від належного майна та зняти з реєстрації місця проживання усіх заінтересованих осіб.
 
Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Сервісного центру Деснянського району від 20 січня 2016 року № 133, станом на 20 січня 2013 року в квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 - з 20 лютого 2007 року, ОСОБА_3 з 17 лютого 2009 року, ОСОБА_6 з 19 серпня 2008 року (а. с. 156 т. 1).
 
До нотаріальної справи за договором купівлі-продажу від 22 січня 2016 року додано копію звіту про оцінку майна, а саме квартири за вказаною адресою, складеного ТОВ «Ріелтер-Україна» 15 січня 2016 року на замовлення ОСОБА_1 , згідно якого вартість квартири за адресою АДРЕСА_1 станом на дату оцінки 14 січня 2016 року складає 640631 грн. без ПДВ, при визначенні вартості об`єкта оцінки застосований порівняльний методичний підхід (а. с. 162 - 187 т. 1).
Згідно висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 31 травня 2022 року, звіт про незалежну оцінку майна, складений ТОВ «Ріелтор-Україна», не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, але може використовуватися з метою, визначеною у звіті, після виправлення зазначених недоліків; ринкова вартість житлової квартири АДРЕСА_1 станом на 22 січня 2016 року становила 999308 грн. (а. с. 96 - 119 т. 3).
 
22 січня 2016 року ОСОБА_4 сплатив 6407 грн. з призначенням платежу «збір з операцій придбання нерухомого майна» (а. с. 104 т. 1).
На а. с. 128 - 130 т. 1 знаходиться копія виписки з особового рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року по 03 лютого 2016 року, в якій відображено рух коштів на її рахунку, надходження від операцій з нерухомістю відсутні.
 
27 січня 2016 року до ЄРДР внесено відомості за заявою ОСОБА_1 , за фабулою якої 22 січня 2016 року ОСОБА_4 , знаходячись по АДРЕСА_3 , шахрайським шляхом заволодів квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 , вартістю 640631 грн., що є особливо великими розмірами (а. с. 13 т. 1).
Листом від 23 лютого 2016 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Н.І. повідомила суд, що ніяких підозр відносно того, що позивач страждає на психічний розлад, який може вплинути на здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, у неї не виникло; перед посвідченням договору купівлі-продажу нею, як нотаріусом, було встановлено особи громадян, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії, визначено обсяг їх цивільної дієздатності, встановлено волевиявлення та дійсні наміри сторін правочину; витребувано всі відомості і документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, проведено перевірки відсутності заборон відчуження або арешту відчужуваного майна (а. с. 23 - 24 т. 1).
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Крім того, до апеляційної скарги третьої особи ОСОБА_3 надано нові докази, а саме копії свідоцтва про народження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , витяги з реєстру територіальної громади та інформаційних довідок.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Разом із тим, третьою особою ОСОБА_3 не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з об`єктивних причин, що не залежали від нього, під час розгляду справи судом першої інстанції, а також не заявлено клопотання про поновлення строку для прийняття нових доказів.
 
Апеляційний суд враховує, що в заяві від 05 липня 2019 року (а. с. 246 т. 2) ОСОБА_3 просив залучити його до участі в справі як третю особу, оскільки він має право користування даною квартирою, однак жодним чином не зазначив щодо права користування квартирою неповнолітнім ОСОБА_9 і не просив залучити його третьою особою. В заяві від 08 серпня 2022 року ОСОБА_3 просив провести підготовче засідання за його відсутності (а. с. 141 т. 3).
 
За наведених обставин та згідно вимог ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття нових доказів та надання їм оцінки.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відмовляючи в позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту наявності тяжких обставин і їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину, не доведено, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах, а відтак підстави для задоволення позову відсутні.
 
Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 655, 658 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.
У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Згідно з частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
 
Тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов.
 
Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
 
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
 
В постановах Верховного Суду від 09 березня 2023 року в справі № 686/2093/20 (провадження № 61-5435св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 754/4636/17 (провадження № 61-9788св21) викладено правовий висновок, згідно якого наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах, зобов`язана довести сторона, яка оспорює такий правочин. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.
 
В постанові Верховного Суду від 24 січня 2023 року в справі № 731/43/21 (провадження № 61-18990св21) викладено правовий висновок, згідно якого тлумачення частини першої статті 233 ЦК України дає підстави для висновку, що умовами визнання такого правочину недійсним є: а) наявність тяжкої обставини, що «змусила» особу вчинити правочин; б) те, що цей правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах. Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно із звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент, є «різко», значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини одна зі сторін приймає ці умови, то такий договір може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України.
 
Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20), від 08 грудня 2021 року у справі № 211/5518/18-ц (провадження № 61-14894св20), від 26 січня 2022 року у справі № 368/622/20 (провадження № 61-17166св21), від 20 травня 2022 року у справі № 536/1123/18 (провадження № 61-16329св21).
 
У постанові Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 918/598/18 зроблено висновок, зокрема про те, що ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки.
 
Разом із тим, суд першої інстанції наведені правові висновки Верховного Суду належним чином не врахував.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не надав оцінки аргументам позивача про обставини справи, які свідчили про перебування її під впливом тяжкої обставини під час укладання спірного правочину та двох років поспіль, що передували укладенню цього правочину, не оцінив докази, які це підтверджують, і зазначив лише, що конфліктні відносини між позивачем та третіми особами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не можуть бути визнані тяжкими обставинами, на усунення яких позивач, будучи власником квартири, мала укласти договір купівлі-продажу від 22 січня 2016 року.
 
При цьому судом першої інстанції залишено поза увагою доводи позивача, які не заперечувалися іншими учасниками справи та були підтверджені показаннями свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , що ОСОБА_1 на момент вчинення оспорюваного правочину впродовж 1,5 років як фактично втратила можливість володіти та користуватися єдиним житлом в зв`язку з наявністю гострої конфліктної ситуації в сім`ї, і що саме з метою придбання іншого житла нею укладався спірний правочин, оскільки на початку липня 2014 року ОСОБА_1 змушена була виїхати із займаної нею кімнати у власній квартирі до подруги ОСОБА_7 у м. Ічня Чернігівської області, і майже одразу після переїзду до неї відповідач ОСОБА_4 та його товариш ОСОБА_8 запропонували продати двокімнатну квартиру по АДРЕСА_1 та придбати інше житло, щоб було де жити. Одразу після скасування арешту, накладеного на квартиру в порядку забезпечення позову в справі за позовом її дочки ОСОБА_6 , предметом якого було право власності та користування квартирою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 скористалася цією пропозицією, в зв`язку з триваючою тяжкою обставиною, та 22 січня 2016 року уклала спірний договір купівлі-продажу квартири.
 
Натомість суд першої інстанції обмежився коментарем відносно додаткової обставини у вигляді загрози втрати позивачем ще й права розпорядження належним їй майном, з огляду на предмет позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_1 в справі № 754/13499/14-ц, вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту, а також можливості подання до неї нового позову з подібним предметом та з інших підстав, однак визнав ці доводи неспроможними.
 
Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо відсутності тяжкої обставини у позивача, яка спонукала до укладення спірного правочину, зроблені з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та не відповідають обставинам справи.
 
Іншою обставиною, що входить до сукупності умов для визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, яка підлягала встановленню судом, є умови спірного правочину та оцінка їх судом на предмет невигідності для продавця.
З матеріалів справи судом встановлено, що оспорюваний правочин сторонами вчинено за 640631 грн., які було визначено як ринкову ціну згідно висновку про вартість майна, зробленого ТОВ «Ріелтер-Україна» від 15 січня 2016 року.
 
В наведеній частині суд першої інстанції самоусунувся від виконання покладених на нього обов`язків щодо оцінки умов спірного правочину на предмет їх невигідності для ОСОБА_1 , необґрунтовано пославшись на ч. 1 ст. 632 ЦК України щодо ціни договору, яка визначається за згодою сторін.
 
Судом першої інстанції залишено поза увагою, що по собі факт того, що ціна, визначена сторонами в спірному правочині, не робить її вигідною чи справедливою, зважаючи на те, що у ст. 233 ЦК України мова йде про дефект волі при укладенні спірного правочину, що зумовлює можливість настання наслідків у вигляді укладення правочину на вкрай невигідних умовах для сторони, яка змушена його укласти для усунення чи зменшення дії тяжкої обставини, і саме ці обставини підлягали встановленню судом при розгляді даної категорії справ. 
 
При цьому, згідно висновків судової оціночно-будівельної експертизи від 31 травня 2022 року, призначеної ухвалою Деснянського районного суду м. Києва у цій справі, звіт про незалежну оцінку майна, складений ТОВ «Ріелтор-Україна», не повною мірою відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна і має значні недоліки, що вплинули на достовірність оцінки, а ринкова вартість житлової квартири АДРЕСА_1 станом на 22 січня 2016 року становила 999308 грн. (а. с. 96 - 119 т. 3).
 
Таким чином, різниця між ринковою та договірною вартістю квартири склала 358677 грн., тобто ринкова ціна була вищою від договірної на 56 % (358677 : 640631 х 100 %).
 
Також судом першої інстанції не враховано, що відчужена квартира за адресою АДРЕСА_1 була єдиним житлом позивача ОСОБА_1 , в якому вона постійно проживала до вимушеного тимчасового залишення даного житла в зв`язку з триваючим гострим сімейним конфліктом, і на даний час проживає в ньому після налагодження відносин з членами сім`ї.
 
Судом першої інстанції також залишено поза увагою, що покупець квартири за адресою АДРЕСА_1 після придбання вказаної квартири не змінив місце свого проживання, яке зареєстроване за адресою АДРЕСА_4 , і до пред`явлення даного позову не ставив питання про своє вселення до спірного житла. 
 
При цьому зустрічний позов ОСОБА_4 , поданий ним в межах даної справи про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та зняття з реєстраційного обліку, було в подальшому залишено без розгляду ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року.
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, чим припустився неправильного застосуванням норм матеріального права, а саме ст. 203, 215, 233 ЦК України, та порушив норми процесуального права, а саме ст. 2, 263 ЦПК України.
 
Крім того, суд першої інстанції помилково вказав, що всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України стороною позивача не надано суду доказів неотримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 640631 грн. у безготівковій формі. 
 
Разом із тим, в матеріалах справи на а. с. 128 - 130 т. 1 наявна виписка по картці/рахунку ОСОБА_1 і додаткових рахунках договору між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року по 03 лютого 2016 року з надходженнями за вказаний період всього в розмірі 12631,80 грн., яка подавалася саме у вигляді такого доказу та була залучена до матеріалів справи під час судового засідання 11 квітня 2016 року (а. с. 128 - 130, 134 т. 1).
 
Також судом першої інстанції не було прийнято до уваги показання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_11 та взагалі не викладено у рішенні змісту їх показань, лише з тієї підстави, що вони перебувають у родинних чи дружніх відносинах з позивачем, і дані обставини, на думку суду, виключали об`єктивність таких показань, крім того, суд зазначив, що треті особи є заінтересованими в задоволенні позовних вимог.
Разом із тим, судом першої інстанції не було враховано, що згідно ч. 1 ст. 69 ЦПК України свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. 
Свідки, допитані в межах даної справи, не відносяться до кола осіб, визначених ст. 70 ЦПК України, які не можуть бути допитані як свідки.
Відповідно до ч. 1 ст. 90, ст. 92 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Сторони, треті особи та їхні представники за їхньою згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.
Крім цього, відповідно до ч. 5 ст. 230 ЦПК України судом першої інстанції було під розписку попереджено даних свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведено їх до присяги.
 
Таким чином, відхиляючи показання свідків як докази по справі, суд першої інстанції виходив із формальних міркувань, які ґрунтувалися виключно на припущеннях, та не вказав, яким доказам у справі такі показання свідків суперечать чи з якими мають розбіжності, і не звернув уваги на те, що показання свідків узгоджуються з іншими доказами в справі.
 
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню.
 
Разом із тим, апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги ОСОБА_10 про те, що судове рішення порушує законні інтереси малолітньої дитини, яка зареєстрована в спірній квартирі з 13 лютого 2017 року, в зв`язку з чим підлягає скасуванню, з огляду на те, що малолітня дитина (син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на момент укладення спірного правочину - договору купівлі-продажу від 22 січня 2016 року, ще не був народжений, а відповідно не міг набути право користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 до її відчуження.
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження у малолітньої дитини та його законного представника будь-якого іншого житла, що дане питання не встановлювалось судом, який не встановив, чи дотриманий принцип пропорційності при позбавленні малолітньої дитини разом з його батьком житла, не перевірив, чи не покладе на сім`ю малолітньої дитини разом з його батьком надмірний тягар виселення їх зі спірної квартири, а також відхиляє як безпідставні доводи третьої особи щодо незалучення до участі в справі органу опіки та піклування, яким не було висловлено думки щодо захисту прав малолітньої дитини на житло.
 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 по суті, апеляційний суд виходить із того, що позивач ОСОБА_1 , 1939 року народження, була власником квартири за адресою АДРЕСА_1 , в якій до липня 2014 року проживала однією сім`єю з дочкою ОСОБА_5 та онуком ОСОБА_3 , місце проживання яких зареєстровано за цією ж адресою (а. с. 40 - 41 т. 1).
ОСОБА_1 не має у власності іншого житла, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 160 т. 1).
 
Апеляційним судом досліджені показання свідків, допитаних під час розгляду справи судом першої інстанції, з технічного запису судових засідань.
Допитана як свідок позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що після того, як вона змінила церкву, яку вони з дочкою ОСОБА_6 до цього відвідували разом, у них почались конфліктні відносини в зв`язку з тим, що за правилами їх попередньої церкви прихожанам заборонялось спілкуватися з тими, хто цю церкву не відвідує, в зв`язку з чим у них весь 2013 рік були напружені відносини. Не витримавши такої обстановки в сім`ї, на Різдво 2014 року вона зайшла до дочки, сказала, що до попередньої церкви ходити не буде, але оскільки вона є її матір`ю, то їм потрібно якось налагоджувати відносини. На це вона отримала дуже несповідану емоційну реакцію, дочка почала на неї кричати, щоб вона вийшла і ніколи не заходила до її кімнати, відхилилася на спинку дивану і почала бити її ногами. Потім вскочила і зі всієї сили стала виштовхувати з кімнати, била ногами, руками і почала виганяти з квартири. ОСОБА_12 її в кімнату, звідки вона почула, що дочка дзвонить сину ОСОБА_1 , який проживає у м. Рівне і каже, що ОСОБА_1 бігає за нею по хаті з ножем. Потім ОСОБА_6 подзвонила ОСОБА_3 , який невдовзі приїхав, і викликала працівників міліції, які не знайшли в її діях нічого протизаконного і залишили квартиру. Вранці 07 січня донька з онуком кудись пішли, а ОСОБА_1 вирішила перевірити, чи на місці її документи, і не знайшла їх на тому місці, де вони зберігались, ні на квартиру, ні навіть її трудової книжки. Потім дочка з онуком повернулись, онук знов кудись поїхав. Ввечері ОСОБА_1 пішла в свою кімнату з яблуком і ножем, поки йшла, сказала дочці, чи не соромно їй було міліцію викликати. Після цього ОСОБА_6 знов зателефонувала онуку, який перетелефонував їй і повідомив, що «зараз приїду і буду тебе вбивати». Приїхав ОСОБА_3 з двома міліціонерами. З кімнати вийшла ОСОБА_6 і сказала, що вона хотіла вбити її сина. Через деякий час прийшов дільничний, записував пояснення, онук пояснив, що баба хотіла його вбити. Після того, як міліціонери пішли, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зайшли до неї до кімнати і ОСОБА_6 запитала, де той ніж, яким вона хотіла вбити її сина. Вони почали наступати на неї, нецензурно лаятися, бити ногами по ногах, ОСОБА_1 впала. Вони все запитували, де ніж, вона вимушена була сказати, що викинула його. Після цього у неї почало все зникати з кімнати, її речі, забрали тюнер, відключили антену, вона нічого не казала дочці і сину, бо боялася наслідків. Потім приїхала її подруга ОСОБА_13 , побачила синці на тілі, зробила заспокійливі ін`єкції, запропонувала сходити до дільничного, щоб зняти побої. Під час спілкування по телефону подруга запропонувала поїхати до неї в Ічню, де б вона могла відпочити. Одного разу ОСОБА_1 прийшла додому і побачила, що в дивані вже немає постільної білизни, перерізані електричні дроти, зникли ліки, тонометр. Коли подруга знову запропонувала їх поїхати до Ічні, вона погодилася. Зранку приїхала зі знайомими, щоб забрати речі, а ключ вже не підходить. Вдома була дочка і не пускала їх. Коли почали збирати речі, вона подзвонила дільничному і сказала, що якісь невідомі чоловіки забирають речі. До Ічні вони поїхали десь 03 липня. Вона була у шоці і розпачу, що їй довелось залишити свій дім. У Ічні не було ніяких зручностей, навіть води в хаті, доводилося митися в тазику. Потім приїхала дочка подруги і ОСОБА_8 , які запропонували свою допомогу, в тому числі поїхати до нотаріуса і підписати довіреність. Сказали, що можуть допомогти продати її квартиру і придбати однокімнатну, щоб їй було де жити. У нотаріуса вони підписали довіреність, яку вона навіть не читала. ОСОБА_4 сказав, що ОСОБА_8 є його другом, працює адвокатом і буде допомагати. Через деякий час ОСОБА_8 повідомив, що ОСОБА_6 подала позов про визнання права власності на квартиру. Деякий час їй ніхто не дзвонив, вона працювала на городі, виконуючи доручення подруги, потім стало холодно жити в цій хаті, і вона сказала подрузі, що вимушена їхати в Київ. В холодний період вона жила у іншої подруги, яка на даний час померла. Півтора роки вона їздила, живучи у різних подруг, і за цей час донька та онук їй не дзвонили. В січні 2016 року ОСОБА_8 подзвонив і сказав, що суд вони виграли, квартира наша. В цей час вона жила у подруги ОСОБА_14 . Потім подзвонила ОСОБА_7 і сказала, що треба швидко їхати до нотаріуса і оформляти документи. У нотаріуса вона підписала документи, дуже хвилювалася, в неї було передчуття, що вона робить щось не те, але виходу у неї не було, оскільки не було де жити. Вона не очікувала, що їй одразу віддадуть гроші за продаж квартири, оскільки була домовленість, що за рахунок продажу цієї квартири їй куплять однокімнатну і віддадуть залишок. Тобто, вона знала, що підписує документи, а гроші не отримує. Коли вони поїхали назад на машині, ОСОБА_4 спитав, де б вона хотіла жити, ОСОБА_1 відповіла, що в Києві. Раптом наступного дня дзвонить онук і починає вмовляти її повернутись додому, сказав, що у нього є гроші і він купить їй однокімнатну квартиру. Врешті він її вмовив і вона повернулася. Після цього вона подзвонила ОСОБА_8 , сказала, що повернулася додому і їй допомагати більше не потрібно, він почав на неї кричати, що вони їй «таке зроблять, що їй мало не покажеться».
 
Третя особа ОСОБА_3 (онук ОСОБА_1 ), допитаний як свідок, пояснив, що квартиру в 2006 році вони купували всі разом, він допомагав шукати її в інтернеті. Жили разом, він, мати і баба, все у них було добре, мати з бабою ходили до церкви. Через деякий час у них почались конфлікти, спори, а 6-7 січня стався конфлікт, коли він почався, його не було вдома, прийшов, коли подзвонила мама, побачив, що в квартирі розкидані речі, вони обидві на взводі, кричали, штовхали одна одну, кидалися речами. Це був конфлікт між мамою і бабою, він не приймав в ньому участі. Через деякий час баба поїхала до подруги, вивезла свої речі, напевно, не бачила сенсу, як далі жити, через цей конфлікт. Вони напряму з бабою не розмовляли, знали через подружку, де вона проживає, що в неї все добре, вперше подзвонили, коли дізналися, що квартира відчужена. Через деякий час мама в пошті знайшла документ, в якому повідомлялося, що вони повинні виїхати з квартири. Згодом, коли він повертався додому, побачив шість осіб, серед них був ОСОБА_8 з довіреністю в руках, виданий ОСОБА_1 на повне розпорядження квартирою. Він сказав, що це вже їх квартира, і ОСОБА_3 сюди не зайде. Вони його не пустили, викликали поліцію, ОСОБА_8 поїхав. Через деякий час ОСОБА_3 дізнався, що квартира переоформлена на іншу особу, він подзвонив бабі і запитав, що з квартирою, повідомив, що її обманули, він поїхав і забрав ОСОБА_1 додому. Вони почали робити все, щоб повернути квартиру, оскільки баба на той час вже розуміла, що була введена в оману. Грошей за квартиру він не бачив, зі слів баби, вона їх не отримувала. Щодо іншого судового процесу, в якому ОСОБА_6 була позивачем, коли вони дізналися про видану бабою довіреність, то проконсультувались з адвокатом і він їм порадив звернутися до суду, чим завершилась та справа, він не пам`ятає.
 
Свідок ОСОБА_11 (подруга ОСОБА_1 ) в судовому засіданні пояснила, що вчилася з ОСОБА_1 у школі разом. Коли помер чоловік ОСОБА_1 , вона сама виховувала двох дітей, і все в них було добре, поки діти не виросли. Разом з дочкою ОСОБА_1 ходила до однієї секти, яку потім покинула, і її дочка дуже нервувала з цього приводу, почалися сварки і скандали, приниження, навіть бійки. ОСОБА_1 була вимушена тікати з хати, спочатку жила в своєї медсестри ОСОБА_7 , потім зять ОСОБА_7 та її дочка стали пропонувати ОСОБА_1 свою допомогу, щоб вона продала свою квартиру і купила однокімнатну, вона вагалася, потім погодилася. В цей час, з вересня 2015 року, ОСОБА_1 вже жила у ОСОБА_11 , і проживала там до січня 2016 року, за період проживання дочка та онук не дзвонили. ОСОБА_1 повинна була підписувати якісь документи на користь ОСОБА_4 , які саме, ОСОБА_11 не знає. Зі слів ОСОБА_1 вона обізнана, що ОСОБА_4 мав продати двокімнатну квартиру і купити їй однокімнатну. Коли ОСОБА_1 їхала до нотаріуса, у неї була лише дамська сумочка, і з нею ж вона повернулася, ніяких грошей свідок не бачила. Свій намір продати квартиру ОСОБА_4 . ОСОБА_1 пояснювала свідку тим, що їй не було де жити, вона міняла квартиру за квартирою, додому повернутися не могла, бо дочка вела себе агресивно та знущалася з неї, тому вона погодилася на цей продаж. В січні 2016 року онук почав дзвонити і вмовляти ОСОБА_1 повернутися, наприкінці січня він її вмовив, сказавши, що в нього є гроші і він купить їй квартиру.
 
Третя особа ОСОБА_6 (дочка ОСОБА_1 ), допитана як свідок, повідомила, що в лютому 2010 році ОСОБА_1 перестала ходити до церкви, куди вони раніше ходили разом, і вимагала від неї, щоб ОСОБА_6 також перестала її відвідувати, вона не погоджувалася. На Різдво 2014 року між ними сталася сварка, коли її мати несподівано почала емоційну сварку, вимагала, щоб ОСОБА_6 покинула цю квартиру і перестала ходити, вона не знає, що на неї так вплинуло, їхні стосунки зіпсувалися після цієї події, так тягнулося всю зиму і весну, а влітку вона переїхала до с. Ічня, де проживала її колишня медична сестра, з якою вона багато років дружила. ОСОБА_1 забрала меблі, речі і переїхала до с. Ічня на постійне місце проживання. ОСОБА_6 не знала, де конкретно вона мешкає, просила поліцію, щоб вони її знайшли, ОСОБА_1 відмовлялася повертатися додому. Одного разу, коли ОСОБА_6 поверталася додому, під дверима зустріла шість чоловіків, які намагалися проникнути в помешкання, у одного з чоловіків була довіреність на розпорядження квартирою. Цей чоловік разом з тими чоловіками казав, що має право заселити в її помешкання людей на проживання, вона була вимушена викликати поліцію, чоловіки поїхали. Потім в пошті вона знайшла договір завдатку і вимогу, щоб вона в п`ятиденний строк виїхала з квартири, оскільки квартира має бути продана. ОСОБА_6 звернулася до суду, розуміючи, що мати, як власник квартири, може її втратити, з цього часу тривали судові засідання, у позові було відмовлено. В позові ОСОБА_6 просила визнати квартиру її власністю, оскільки квартира придбана за її рахунок. За продаж квартири в 2016 році кошти її мати або вона не отримувала. Зі слів ОСОБА_1 вона дізналася, що гроші їй не мали бути видані, бо їй придбають іншу квартиру. Щодо сварки на Різдво, яка перейшла в бійку, то фактично це мати її побила, а не вона її, але синці з`явилися у самої ОСОБА_1 , коли вона її била по руках. Поліцію вона викликала, дільничний приходив, і на наступний день також довелось викликати поліцію, бо був інцидент, ОСОБА_1 погрожувала ОСОБА_3 , що заріже його. В подальшому також були спалахи емоцій, але вже без бійки. На даний час в спірній квартирі проживає ОСОБА_1 , їй ніхто не чинить перешкод в користуванні квартирою, новий власник не приходить.
 
Таким чином, апеляційним судом встановлено, що наприкінці 2013 року у позивача та членів її сім`ї погіршилися відносини на фоні релігійних  переконань, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_5 ,  ОСОБА_3 , з приводу конфліктних ситуацій учасники конфлікту зверталися до Деснянського РУ ГУ МВС в м. Києві (а. с. 148 т. 3), позивачем подавалася заява про вчинення кримінального правопорушення від 15 квітня 2014 року (а. с. 102, 109 т. 1, 174 т. 3), до якої додано копію висновку судово-медичної експертизи № 55/Ж від 11 січня 2014 року (а. с. 173 т. 3).
Допитана як свідок судом першої інстанції ОСОБА_1 пояснила, що в зв`язку з подальшим погіршенням відносин з членами сім`ї, перебуваючи в стані стійкого сімейного конфлікту, вона на початку липня 2014 року була змушена виїхати з належної їй квартири до своєї знайомої ОСОБА_7 у м. Ічня Чернігівської області, під час проживання у якої зять ОСОБА_7 - відповідач ОСОБА_4 та його товариш ОСОБА_8 запропонували ОСОБА_1 свою допомогу, порадивши продати належну їй квартиру і придбавши інше житло, щоб їй було де жити. Оскільки на цьому наполягала також ОСОБА_7 , у якої проживала ОСОБА_1 , вона зрозуміла, що у неї не залишилося вибору, оскільки не зможе постійно проживати у ОСОБА_7 , та погодилась на пропозицію відповідача, в зв`язку з чим 08 липня 2014 року оформила довіреність, якою уповноважила ОСОБА_8 представляти її інтереси та розпоряджатися належною їй квартирою по АДРЕСА_1 , за рахунок продажу якої їй обіцяли придбати нове житло.
Дізнавшись про дану обставину, дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_6 ініціювала судовий спір, який тривав близько 1,5 роки і предметом якого було право власності та користування квартирою АДРЕСА_1 (а. с. 162 - 168 т. 3), в ході якого в серпні 2014 року на спірну квартиру було накладено арешт, в той час як ОСОБА_1 за зустрічним позовом намагалася усунути перешкоди у користуванні належною їй квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації дочки та онука, проживаючи в цей час у знайомих, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 .
Вищевикладене надає підстави для висновку про реальну наявність у позивача тяжкої обставини, оскільки вона в похилому віці, перебуваючи у стані стійкого сімейного конфлікту, понад 1,5 роки була фактично позбавлена можливості проживати у єдиному власному житлі, в зв`язку з чим була змушена проживати по знайомих, намагалася усунути перешкоди у користуванні належною їй квартирою шляхом виселення доньки і онука на підставі ст. 116 ЖК України, але у задоволенні цих вимог їй було відмовлено.
Продовжуючи перебувати під впливом вищевикладеної тяжкої обставини на час скасування арешту на належну їй квартиру ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року, яка набрала законної сили 12 січня 2016 року, маючи у власності квартиру, але не маючи фактично житла для проживання, ОСОБА_1 , намагаючись якнайшвидше припинити вплив тяжкої обставини, змушена була укласти договір купівлі-продажу від 16 січня 2016 року, яким зазначену квартиру відчужила.
 
Оскільки висновком судової оціночно-будівельної експертизи від 31 травня 2022 року підтверджується, що ринкова вартість житлової квартири АДРЕСА_1 станом на 22 січня 2016 року становила 999308 грн. і таким чином, різниця між ринковою та договірною вартістю квартири склала 358677 грн., тобто ринкова ціна була вищою від договірної на 56 %, це надає підстави для висновку, що умови договору купівлі-продажу квартири від 22 січня 2016 року, укладеного ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , є значно невигідними для продавця квартири ОСОБА_1 , і тільки в силу тяжкої обставини позивачем було прийнято ці умови.
 
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що під час розгляду справи залишились неспростованими відповідачем аргументи позивача щодо неотримання нею грошових коштів за укладеним договором купівлі-продажу квартири від 22 січня 2016 року, з огляду на наявність в матеріалах справи виписки з особового рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2015 року по 03 лютого 2016 року, в якій відображено рух коштів на її рахунку, зокрема надходження коштів в загальному розмірі 12631,80 грн., надходження від операцій з нерухомістю відсутні (а. с. 128 - 130 т. 1). 
Надана відповідачем квитанція від 22 січня 2016 року підтверджує лише сплату ОСОБА_4 6407 грн. збору з операцій придбання нерухомого майна (а. с. 104 т. 1), що не є належним доказом передачі коштів ОСОБА_1 .
Факт відсутності безготівкового розрахунку, який передбачено в п. 3 договору, було визнано відповідачем у заявах по суті справи, у яких він намагався одночасно довести проведення розрахунків у іншій формі, а саме готівкою. Разом із тим, доводи відповідача у відзиві на позовну заяву від 09 березня 2016 року про те, що розрахунок з позивачем було проведено готівкою, не підтверджені будь-якими доказами та вважаються припущеннями.
 
Отже, неотримання позивачем коштів за оспорюваним договором робить умови даного договору купівлі-продажу квартири, яка є єдиним житлом позивача та членів її сім`ї, вкрай невигідними для продавця.
 
Апеляційний суд враховує, що після зміни підстав позову в жовтні 2019 року відзивів або інших процесуальних заяв, в яких би відповідачем були викладені заперечення на повідомлені у цій заяві обставини, до суду не надавалось, і відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_4 також не надано.
 
Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що зазначені ОСОБА_1 обставини щодо укладення договору купівлі-продажу квартири від 22 січня 2016 року під впливом тяжкої обставини знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду, позов є обґрунтованим, доведеним та підлягає задоволенню шляхом визнання договору недійсним.
 
При цьому апеляційний суд приймає до уваги, що покупець квартири - відповідач ОСОБА_4 , який зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_5 , після залишення без розгляду його зустрічного позову 26 лютого 2019 року не ініціював питання щодо усунення йому перешкод в користуванні житлом та вселення до квартири за адресою АДРЕСА_1 .
 
Апеляційний суд також враховує, що під час розгляду справи не були спростовані доводи позивача щодо неотримання нею грошових коштів за оскаржуваним договором купівлі-продажу, а відтак визнання цього договору недійсним не покладе на відповідача надмірний майновий тягар.
 
З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про задоволення позову.
 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 826,80 грн. кожному, понесені ними за подання апеляційної скарги.
 
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Азарова Наталія Ігорівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним задовольнити.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_1 та ОСОБА_4 22 січня 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Азаровою Наталією Ігорівною, реєстровий № 107.
Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 826,80 грн. на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) кожному.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 07 грудня 2023  року.
                        
Головуючий:                                                                                                 Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                 Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                            Яворський М.А.