ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року	  м. Одеса	Справа № 915/468/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, апеляційну скаргу Першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури  
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.05.2023 (повний текст складено та підписано 12.06.2023, суддя Алексєєв А.П.)
по справі №915/468/23
за позовом Керівника Корюківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті
до Фізичної особи-підприємця Спіян Олега Павловича 
про стягнення 33198,80 грн

ВСТАНОВИВ
Керівник Корюківської окружної прокуратури (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - Служба) звернувся до Господарського суду Миколаївської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Спіян Олега Павловича (далі – ФОП Спіян О.П.) про стягнення з відповідача плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортними засобами та іншими самохідними машинами і механізмами, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, у сумі 33198,80 грн.
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що Укртрансбезпекою при перевірці додержання перевізниками вимог законодавства з нормування ваги та габаритів транспортних засобів, які рухаються автошляхами загального користування, встановлено порушення відповідачем нормативів з допустимого навантаження на вісі транспортного засобу, що тягне за собою покладення на порушника обов`язку по сплаті до державного бюджету плати за проїзд автомобільними дорогами транспортними засобами та іншими самохідними машинами і механізмами, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні. Однак, відповідач плату до держбюджету не вніс. Тривалий час Укртрансбезпекою заходи по стягненню плати з відповідача не вживалися, в зв`язку із чим держбюджет позбавляється передбачених законодавством надходжень. З огляду на бездіяльність Укртрансбезпеки прокурор вирішив звернутися із позовом до суду на захист інтересів держави в особі Укртрансбезпеки.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 29.05.2023 по справі №915/468/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.
В мотивах оскаржуваного рішення місцевий господарський суд зазначив, що прокурором всупереч положень ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74 ГПК України не доведено тієї обставини, що транспортним засобом відповідача до моменту його перевірки працівниками Укртрансбезпеки було подолано відстань м. Чернігів – м. Миколаїв (623 км) з перевищенням нормативів навантаження на колісні вісі, або перевізник мав намір проїхати зазначену відстань, що унеможливлює визнання розміру відповідної плати, заявленої прокурором до стягнення, обґрунтованим. 
Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся Прокурор з апеляційною скаргою в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.
Так, апелянт зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми ч. 4 ст. 165 ГПК України, оскільки не взято до уваги, що надана позивачем товарно-транспортна накладна №207 від 26.09.2020 є доказом пройденої транспортним засобом відповідача відстані, визначеної під час перевірки представниками Укртрансбезпеки, оскільки її було надано водієм Пащенко О.К., яким в подальшому було підписано акти, довідку та розрахунок органу контролю без зауважень. 
Крім того, за твердженням апелянта, відстань за маршрутом м.Чернігів – м. Миколаїв (623 км) підтверджується загальнодоступними даними Інтернет ресурсу della.com.ua., який знаходиться у вільному доступі та є належним доказом відстані відповідно до правової позиції Вищого адміністративного суду України від 09.03.2017 у справі №813/214/16.
Скаржник також наголошує на тому, що відповідно до приписів Закону України «Про автомобільний транспорт», станом на час складання акту органу контрою, товарно-транспортна накладна була лише одним документом, що підтверджував маршрут автомобілю. 
До того ж, як на тому наполягає апелянт, стверджуючи про відсутність доказів на підтвердження довжини маршруту, відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження іншого маршруту чи протяжності такого маршруту ніж той, який зазначений в актах органу контролю та розрахунку плати за проїзд. Більш того, як вважає скаржник, наявність у відповідача оригіналу товарно-транспортної накладної від 26.09.2020 №207, яка ним не заперечувалась, що підтверджує здійснення перевезення вантажу, свідчить про його недобросовісність та намагання ввести суд в оману при встановлені обставин справи. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження по справі №915/468/23 за апеляційною скаргою Першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.05.2023 та визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від відповідача в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що позивач здійснив розрахунок плати до акту, який було проведено виходячи з відстані 623 км. Однак, як вірно зазначив суд першої інстанції, з цього Акту не вбачається з яких об`єктивних даних виходили працівники управління при зазначенні, що транспортний засіб рухався із перевантаженням відповідним маршрутом протяжністю 623 км. І в передбаченому ГПК України порядку позивачем не було надано доказів, що транспортний засіб, який належить відповідачу, рухався дорогами загального користування з перевищенням навантаження на вісі за маршрутом м. Чернігів м. Миколаїв протяжністю 623 км.
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, а саме Акту №220909 Управління Укртрансбезпеки у Чернігівській області проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, 26.09.2020 року працівниками управління на автодорозі М-01 (Київ, Чернігів, Н. Яриловичі), 124 кілометр о 10 годині 17 хв на підставі направлення на перевірку від 21.09.2020 року № СС6868 проведено перевірку транспортного засобу, належного ОСОБА_1 , марки MAN TGX 18.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , з напівпричепом Kogel SW 24, реєстраційний помер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 , яким здійснювалось перевезення вантажу по маршруту м. Чернігів - м. Миколаїв, протяжність якого становить 623 км. 
Під час перевірки виявлено порушення: при наданні послуг по перевезенню вантажів згідно ТТН №207 від 26.09.2020 року з перевищенням вагового обмеження на 10,83% у водія відсутні документи передбачені ст. 48 Закону України “Про автомобільний транспорт”, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена ст. 60 Закону України “Про автомобільний транспорт” абзац 15 ч. 1 - перевищення встановлених законодавством вагових норм понад 10% але не більше 20 % при перевезенні вантажу без відповідного дозволу. Акт містить підписи працівників управління Рублевського, Москвичова та водія ОСОБА_3 .
За даним фактом складено Акт №0005420 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 26.09.2020 року у якому зафіксовано, що автомобіль  MAN TGX 18.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 з причіпом із вантажем соняшнику рухається по маршруту м. Чернігів — м. Миколаїв, 623 км. Фактична маса становить 43,10 т, відстані між осями метрів: 3.9, 5.1, 1.3, 1.3, осьові навантаження тонн: нормативно допустиме 11, 11, 8, 8, 8, фактичне: 6.15; 10.35; 9.20; 8.80; 8.60. Акт містить підписи працівника управління Рублевського та водія ОСОБА_3 .
Зі складеної довідки №042467 про результати здійснення габаритно-вагового контролю від 26.09.2020 року вбачається, що автомобіль  MAN TGX 18.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , причіп Kogel SW24, реєстраційний номер НОМЕР_3 , за результатами вагового контролю має навантаження на осі, тонн: 6.15, 10.35, 9.20, 8.80, 8.60, повна маса транспортного засобу становить 43,10 т. Габаритні обмеження у нормі. Довідка містить підписи працівників управління Рублевського та Москвичова.
Згідно з здійсним позивачем розрахунком плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільним дорогами загального користування до акту №0005420 від 26.09.2020 року, плата становить 1009,26 євро, відстань перевезення становить 623 км. Розрахунок виконувався за формулою з урахуванням норм пункту 31-1 постанови Кабінету Міністрів України №879 від 27.06.2007 року.
Листом Північного міжрегіонального управління Укртрансбезпеки №100705/41/24-20 від 22.12.2020 року, відповідачу направлено повідомлення про визначену суму плати за спірний проїзд його транспортним засобом та вимогу про оплату цієї суми протягом 30 календарних днів за курсом, визначеним Національним Банком України на день складання розрахунку, який було додано до відповідного листа. 
Водночас, ФОП Спіян О.П. зазначені кошти добровільно не сплатив, що й стало підставою для звернення прокурора із даним позовом до суду. 
Приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд дійшов висновку щодо необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає таке. 
Статтею 1311 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Частиною 3 ст.4 ГПК України передбачено, що до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Право звернення прокурора до суду в інтересах держави передбачено також ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 53 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з ст.24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.
Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 визначено, що під представництвом прокуратурою інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави з урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, у зв`язку із чим прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство підставу позову та зазначає, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. у справі № 1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді.
Беручи до уваги норми Закону України «Про автомобільний транспорт» та інші підзаконні нормативно-правові акти про автомобільний транспорт, Державна служба України з безпеки на транспорті та її територіальні органи мають підстави на стягнення плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автодорогами загального користування, що випливає з покладених на неї завдань щодо державного контролю за додержанням вимог законодавства про автомобільний транспорт, а несплата суб`єктами господарювання таких коштів у добровільному порядку тягне за собою ненадходження коштів до Державного бюджету України, що суттєво порушує інтереси держави.
З контексту викладеного вище рішення Конституційного суду України, враховуючи положення чинного законодавства, вбачається, що прокурором прояв порушення інтересів держави визначається самостійно з урахуванням публічного інтересу. Держава зацікавлена у отриманні визначених чинним законодавством грошових коштів, шляхом зарахування їх до бюджету. Надходження плати за проїзд автомобільними дорогами являє публічний інтерес, оскільки від повноти та своєчасності її зарахування до бюджету залежить ефективність і результативність виконання останнього. 
Вирішуючи ж питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, суд звертається до практики Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».
Звернення прокурора до суду з даним позовом спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про надходження коштів до державного бюджету. 
Зі змісту положень ч. 4 ст. 53 ГПК України, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вбачається, що прокурор, звертаючись до суду з позовною заявою в інтересах держави, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, яким не здійснюється або неналежним чином здійснюється захист цих інтересів.
У даній справі прокурором здійснюється представництво інтересів держави у суді в особі Державної служби України з безпеки на транспорті.
Відповідно до абз.4 п.1 постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10.09.2014 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті.
У відповідності до п. 1 Положення про Державну службу з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №103 від 11.02.2015 зі змінами та доповненнями (далі - Положення №103) Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і яка реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).
Згідно з п.4 Положення №103, основними завданнями Укртрансбезпеки, серед іншого, є здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті.
Також, п.п.2, 15, 27 п. 5 Положення №103, передбачено, що Укртрансбезпеказдійснює, серед іншого, державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному, морському та річковому транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїздавтомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.
Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи та Держспецтрансслужбу (абз.1 п.8 Положення №103).
Таким чином, Укртрансбезпека як урядовий орган державного управління по контролю на автомобільному транспорті, реалізуючи повноваження щодо габаритно-вагового контролю та нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, є суб`єктом владних повноважень, оскільки здійснює владні управлінські функції на основі законодавства.
Зважаючи на викладене, Державна служба України з безпеки на транспорті є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні повноваження у спірних правовідносинах.
Водночас, прокурор зазначає, що Державною службою України з безпеки на транспорті, за наявності підстав, заходів щодо звернення з позовною заявою до суду про стягнення з відповідача коштів y примусовому порядку для захисту інтересів держави з метою їх надходження до Державного бюджету України не вжито, що підтверджується листом №  7453/86.3/15-22 від 02.12.2022. До моменту звернення прокурора до суду з відповідним позовом, ФОП Спіян О.П. плату за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин i механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні згідно акту № 0005420 від 26.09.2020 у добровільному порядку не сплачено.
Таким чином, підставою реалізації прокурором представницьких функцій у даному випадку стала усвідомлена пасивна поведінка уповноваженого суб`єкта владних повноважень, тобто нездійснення захисту інтересів держави.
Про правомірність звернення прокурора в інтересах Державної служби України з безпеки на транспорті про стягнення плати за перевищення вагових параметрів з аналогічних підстав і обґрунтування дійшла висновку Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12.02.2020 у справах № 926/16/19 та № 917/210/19.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що даний випадок з урахуванням вимог ст.  23 Закону України «Про прокуратуру» є виключним (нездійснення захисту інтересів держави), а тому у Керівника Корюківської окружної прокуратури є всі обґрунтовані підстави для пред`явлення позову в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті.
Щодо суті заявлених позовних вимог колегія суддів зазначає таке. 
Приписами ч. 2 ст. 29 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.
За змістом абз. 1-2, 12-13 ч. 7 ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм на автомобільному транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування, у разі виявлення порушень, та вжиття заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.
Відповідно до п. 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006, державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Згідно з п. 3 Порядку здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними, дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 879 від 27.06.2007 «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» (далі - Порядок № 879), габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та відповідними підрозділами Національної поліції, що забезпечують безпеку дорожнього руху.
Відповідно до п.п. 4 п. 2 Порядку № 879, габаритно-ваговий контроль - це контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.
У відповідності до п. 3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 №30 (далі - Правила № 30), транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5  Правил дорожнього руху.
Положенням п. 22.5 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 визначено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м (для сільськогосподарської техніки, яка рухається за межами населених пунктів, дорогами сіл, селищ, міст районного значення, - 3,75 м), за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м. Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м. Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється. Забороняється рух транспортних засобів з навантаженням на вісь понад 7 т або фактичною масою понад 24 т автомобільними дорогами загального користування місцевого значення.
За приписами ч. 4 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше п`яти відсотків.
Згідно з ст. 33 Закону України «Про автомобільні дороги» рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 16 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.1994 № 198, перевезення небезпечних, великогабаритних і великовагових вантажів автомобільним транспортом по дорожніх об`єктах допускається за окремим дозволом в порядку і за плату, що визначені окремими актами законодавства.
Зі змісту абз. 1 п. 4 Правил № 30 вбачається, що рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі - дозвіл), виданим перевізникові уповноваженим підрозділом Національної поліції, або документа про внесення плати за проїзд таких транспортних засобів.
Приписами абз. 1 п. 28 Порядку № 879 передбачено, що плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.
Відповідно до змісту ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
У п. 26 Порядку № 879 передбачено, що кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до державного бюджету.
Пунктом 6 ч. 3 ст. 29 Бюджетного кодексу України передбачено, що плата за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, є одним із джерел формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів.
Згідно з ч.3 ст. 5, ст. 7 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства. Відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
За ч.1 ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Згідно з ч.3 ст. 225 Господарського кодексу України при визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків.
При цьому визначення розміру заподіяних збитків відповідно до способу, передбаченого підзаконним нормативно-правовим актом, не суперечить чинному законодавству. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №926/16/19.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 06.06.2018 у справі №820/1203/17 та від 12.02.2020 у справі №917/210/19 звернула увагу на те, що за своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.
У відповідності до ч.1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Салов проти України” від 06.09.2005).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Надточий проти України” від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів зазначає, що матеріалами даної господарської справи підтверджено, що перевезення вантажу здійснювалось транспортним засобом - автомобілем марки MAN TGX 18.400, реєстраційний номер НОМЕР_1 , серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , з напівпричепом Kogel SW 24, реєстраційний помер НОМЕР_3 , який належить відповідачу, що не заперечується останнім.
Також, наявні матеріали справи містять усі передбачені Порядком №879 документи, зокрема, акт №0005420 від 26.09.2020 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, акт №220909 від 26.09.2020 проведення перевірки, довідку №042467 від 26.09.2020 про результати здійснення габаритно-вагового контролю, розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування в розмірі 1009,26 Євро, що еквівалентно 33198,80 грн, які були складені працівниками Укртрансбезпеки у зв`язку з виявленням під час габаритно-вагового контролю невідповідності фактичних вагових та габаритних параметрів нормам і правилам перевезення вантажу відповідачем.
Перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем не було надано належних доказів на спростування факту перевищення нормативно-вагових параметрів транспортним засобом, який перебуває в його власності та не надано також доказів оскарження в установленому порядку дій позивача щодо фіксування правопорушення та нарахування суми збитків.
Не надано відповідачем й доказів отримання у встановленому порядку дозволу на участь у дорожньому русі належного йому транспортного засобу, загальна вага та навантаження на осі якого перевищували нормативні параметри.                    
Відтак, відповідачем вчинено дії, які мають своїм наслідком спричинення державі збитків у вигляді некомпенсованого руйнування автомобільних доріг, а тому відповідач, як власник великогабаритного транспортного засобу має сплатити визначену Управлінням суму плати за проїзд автомобільними дорогами транспортного засобу, вагові параметри якого перевищують нормативні, оскільки саме його транспортний засіб завдав шкоди автомобільним дорогам внаслідок такого перевищення.
При цьому, колегія суддів вважає помилковими та необґрунтованими твердження відповідача та висновки суду першої інстанції щодо неправильно визначеної протяжності маршруту (відстані, яку покладено в розрахунок контролюючими особами як у актах про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, так і у розрахунку плати за проїзд, яка враховувалась при обчисленні плати за проїзд) з огляду на таке.
Як вбачається, з наданих до матеріалів справи доказів, відстань (протяжність маршруту), зазначена у акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та у розрахунку плати за проїзд, яка, відповідно, враховувалась при обчисленні плати за проїзд, виходячи з положень Порядку № 879, визначалась працівниками згідно відомостей, наданих водієм щодо маршруту по території України, що підтверджено його підписом, як на Акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, так і в Розрахунку плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до акту.
Крім того, суд апеляційної інстанції враховує наявну у матеріалах справи товарно-транспортну накладну №207 від 26.09.2020, на яку міститься посилання в акті про порушення та з урахуванням якої працівниками позивача і встановлено відстань та протяжність маршруту у 623 км.
Судом апеляційної інстанції також враховується, що водій належного відповідачеві транспортного засобу, ОСОБА_2 підписав складені співробітниками Укртрансбезпеки документи без будь-яких зауважень в тому числі і щодо маршруту та відстані перевезення.
Відтак, твердження відповідача та висновок суду першої інстанції щодо неправильно визначеної протяжності маршруту, спростовуються наявними матеріалами справи.
Колегія суддів також зазначає, що відповідачем не надано, а наявні матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що маршрут та його протяжність, які зазначені позивачем у документах, що складені за фактом виявлення перевищення нормативних вагових параметрів, були іншими, а також те, що ним після виявлення факту перевищення нормативних вагових параметрів було приведено такі до нормативних, та надалі рух транспортного засобу по маршруту здійснювався з дотриманням нормативних вагових параметрів, не здійснювався взагалі чи здійснювався після отримання відповідного дозволу. 
Колегія суддів перевірила розрахунок розміру плати за проїзд та встановила, що в розрахунку плати вірно взято відстань, яка становить 623    км, що також підтверджується інформацією з мапи, яка розташована на сайті https://www.google.com.ua/maps/, а також ресурсі della.com.ua, який містить інформацію, зокрема щодо відстані вантажних перевезень, відповідно до вимог зазначених вище норм Порядку № 879 та відповідно до Ставок плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року № 879 визначено розмір плати за проїзд у сумі 1009,26 Євро, що еквівалентно 33198,80 грн.
Виходячи з аналізу вищенаведених норм права та фактичних обставин даної справи, колегія суддів вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими,  що підлягають задоволенню у повному обсязі. 
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. 
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення скасуванню із прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Розподіл судових витрат у даній справі судом апеляційної інстанції здійснено з урахуванням приписів ст. 129 ГПК України.   

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,   колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити. 
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 29.05.2023 по справі №915/468/23 скасувати. 
Позов задовольнити. 
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Спіяна Олега Павловича на користь Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, в сумі 33198,80 грн. 
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Спіяна Олега Павловича на користь Корюківської окружної прокуратури  2 684 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви. 
Стягнути з Фізичної особи-підприємця Спіяна Олега Павловича на користь Корюківської окружної прокуратури 4  026 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази з зазначенням повних реквізитів сторін.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Датою складання та підписання даної постанови є 30.11.2023.

Головуючий суддя                                                                                                                                         Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                                                                                                                       Діброва Г.І.

Суддя                                                                                                                                                                               Принцевська Н.М.