П О С Т А Н О В А 
Іменем України
05 жовтня2023 року
м. Київ
Справа № 990/166/23
Провадження № 11-136заі23
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачки Усенко Є. А.,
суддів Банаська О. О., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Ситнік О. М., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу № 990/166/23 за позовом Громадської організації «Громадська рада доброчесності» до Вищої ради правосуддя, треті особи: Голова Вищої ради правосуддя Усик Григорій Іванович, ОСОБА_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, апеляційне провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою Громадської організації «Громадська рада доброчесності» на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.08.2023 (суддя Юрченко В. П.),
У С Т А Н О В И Л А:
1. Громадська організація «Громадська рада доброчесності» (далі - ГО «Громадська рада доброчесності») звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовною заявою до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада), треті особи: Голова ВРП Усик Г. І. , ОСОБА_1 , у якій просила: 
- визнати протиправною бездіяльність ВРП щодо виявлення фактів, які свідчать про вчинення членом ВРП ОСОБА_1 діяння, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», та щодо вирішення питання про внесення подання про його звільнення до органу, що обрав або призначив члена Ради; 
- зобов`язати ВРП перевірити виявлені ГО «Громадська рада доброчесності» й повідомлені в заяві від 30.06.2023 факти, які свідчать про вчинення членом ВРП ОСОБА_1 діяння, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 24 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», та вирішити питання про внесення подання про звільнення члена ВРП    ОСОБА_1 до органу, що обрав або призначив члена Ради.
1.2. Позовні вимоги ГО «Громадська рада доброчесності» обґрунтовує посиланням на такі обставини: 17.02.2021 на сайті інтернет-видання «Українська правда» ОСОБА_1 опублікував статтю під назвою «Українське правосуддя проти сили тяжіння: одіозні рішення ОАСК», яка, як стверджує позивач, містить неправдиві відомості та негативні судження про іншого адвоката ( Кравця Р. Ю. ), що зроблені у спосіб, який не відповідає вимогам чіткості та однозначності. Вказане, у свою чергу, мало наслідком не лише підбурювання громадськості до негативного ставлення до    Кравця Р. Ю. , а й через критику одного адвоката іншим підривало довіру та престиж до адвокатури в цілому.
1.3. У зв`язку зі встановленням факту негативної критики одного адвоката іншим адвокатом мало місце порушення Правил адвокатської етики, тому 30.06.2023 ГО «Громадська рада доброчесності» подала заяву до ВРП та Верховної Ради України, в якій просила ВРП ухвалити рішення про внесення подання про звільнення члена ВРП ОСОБА_1 , а Верховну Раду України - ухвалити рішення про звільнення  ОСОБА_1 з посади члена ВРП. 
1.4. 18.07.2023 на адресу позивача надійшла відповідь ВРП, в якій Рада, покликаючись на норми статті 24 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», зазначила, що підстави для ініціювання перевірки стосовно члена ВРП ОСОБА_1 відсутні. 
Позивач вважає, що за наявності підстав для звільнення члена ВРП, на які ГО «Громадська рада доброчесності» вказала в заяві від 30.06.2023, бездіяльність відповідача щодо не ініціювання перевірки стосовно ОСОБА_1 є протиправною.
1.5. ГО «Громадська рада доброчесності» доводить, що її права порушені вказаною бездіяльністю, оскільки член ВРП, який не відповідає вимогам закону, матиме можливість приймати безпосередню участь у формуванні судового корпусу, що є негативним втручанням у право позивача на справедливий суд у контексті отримання права на суд, що створений згідно із законом. Додає, що підстави для звільнення члена ВРП    ОСОБА_1 пов`язані з його висловлюваннями про очільника позивача та про самого позивача, які, враховуючи їх неконкретність та нечіткість, формують у невизначеного кола осіб негативне ставлення як до очільника позивача, так і до самого позивача.
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 09.08.2023 відмовив у відкритті провадження за позовною заявою ГО «Громадська рада доброчесності» на підставі пункту 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), оскільки позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
2.1. Суд першої інстанції виходив з того, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує особа, яка звертається до суду, має стосуватися її суб`єктивних прав та/або законних інтересів.
Суд звернув увагу на те, що позовні вимоги мають бути обґрунтовані відповідно до встановлених законом способів захисту порушених прав (свобод, законного інтересу), в межах яких, як це встановлено частиною другою статті 9 КАС, суд і розглядає позовну заяву.
2.2. За висновком суду, зазначення позивачем суті спору в тому, що порушено право ГО «Громадська рада доброчесності» на справедливий суд (оскільки членом ВРП є ОСОБА_1 , який (як стверджує позивач) неодноразово до обрання його на посаду членом ВРП порушував права адвоката Кравця Р. Ю. ), є абстрактним та не розкриває дійсних підстав звернення до суду. Позивач не обґрунтував, які саме індивідуально виражені права, свободи чи інтереси порушені відповідачем, у чому полягає сутність публічно-правового спору.
2.3. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду виснував, що в цьому випадку поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Зважаючи на обставини, у зв`язку з якими ГО «Громадська рада доброчесності» звернулася до адміністративного суду, та правове регулювання цих правовідносин, суд відмовив у відкритті провадження у справі.
3. Позивач не погодився з ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.08.2023 та подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
3.1. Доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до того, що Верховний Суд, відмовивши у відкритті провадження за адміністративним позовом ГО «Громадська рада доброчесності» на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС та виснувавши, що розгляд спору, якого стосувався позов, знаходиться поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, порушив гарантоване статтею 55 Конституції України та статтею 5 КАС право позивача на звернення до суду.
3.2. Також ГО «Громадська рада доброчесності» стверджує, що висновок суду першої інстанції, що позивач не розкрив дійсних приводів, причин та підстав звернення до суду, а також не обґрунтував, які саме індивідуально виражені права, свободи чи інтереси порушені, є передчасним, оскільки позивач такі обґрунтування навів. Доводить, що такий висновок суду виходить поза межі повноважень суду під час вирішення питання про відкриття провадження у справі та не є підставою для відмови у відкритті провадження в розумінні норм статті 170 КАС.
4. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 31.08.2023 відкрила апеляційне провадження у справі, а ухвалою від 14.09.2023 року призначила справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 05.10.2023 задовольнила заяву про самовідвід судді Великої Палати Верховного Суду Гудими Д. А., відвела суддю Гудиму Д. А. від участі в розгляді справи № 990/166/23.
5. Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, погоджуючись із наведеними в ухвалі Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.08.2023 підставами відмови ГО «Громадська рада доброчесності» в прийнятті позову, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а зазначену ухвалу - без змін. Доводить, що між ВРП та ГО «Громадська рада доброчесності» відсутній публічно-правовий спір, відтак суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті провадження у справі.
6. Заслухавши суддю-доповідачку, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
6.1. Щодо повноважень суду першої інстанції вирішувати питання про наявність / відсутність в особи, яка подає позов, порушеного права на стадії відкриття провадження у справі.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 КАС суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи:
1) подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність;
2) має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником);
3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу;
4) належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності;
5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними);
6) немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.
Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.
Пунктом 1 частини першої статті 170 КАС установлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Застосуванню наведених норм відповідає висновок про те, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд керується статтями 169 - 171 КАС. Разом з оцінкою дотримання особою, яка звернулася до суду з позовною заявою, формальних вимог до позовної заяви суд повинен дати оцінку позову на предмет його відповідності юрисдикції адміністративного суду, тобто чи може спір, якого стосується позов, розглядатися за правилами адміністративного судочинства. Ця оцінка складається з послідовних відповідей на запитання: чи наявний юридичний спір відповідно до статті 124 Конституції України; чи є він публічно-правовим (тобто виник з публічно-правових, а не приватноправових відносин); чи поширюється на цей публічно-правовий спір юрисдикція адміністративних судів (чи не встановлено законом для розгляду таких спорів інший порядок судового провадження (частини друга, третя статті 19 КАС).
Негативна відповідь хоча б на одне із цих запитань є підставою для відмови у відкритті провадження за пунктом 1 частини першої статті 170 КАС.
Оскільки ГО «Громадська рада доброчесності» позовну заяву подано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції, то суддя-доповідач цього суду, визначений відповідно до статті 31 КАС для розгляду цієї позовної заяви, є судом, установленим законом, при вирішенні, зокрема, питання, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства. Це, у свою чергу, обумовлює необхідність установлення суддею наявності в особи права на звернення з адміністративним позовом, тобто установлення обставин, які б свідчили про виникнення (наявність) публічно-правових відносин між позивачем та відповідачем і про здійснення відповідачем як суб`єктом владних повноважень стосовно позивача управлінських повноважень, що супроводжувалося прийняттям стосовно позивача рішення, вчиненням певної дії або навпаки - бездіяльністю, тоді як реалізація управлінської функції вимагала активних дій на адресу позивача.
Суд першої інстанції, вдавшись до з'ясування підстав звернення ГО «Громадська рада доброчесності» з позовом до ВРП на стадії вирішення питання про прийняття позовної заяви, діяв відповідно до наведених вище норм процесуального права, у зв'язку із чим довід ГО «Громадська рада доброчесності», що суд, зробивши висновок про відсутність порушеного права, фактично розглянув справу по суті, є необґрунтованим. Такий висновок суд першої інстанції зробив не в контексті, що право не порушене, а в контексті відсутності самого права, за захистом якого позивач звернувся до суду.
6.2 Щодо юридичної природи спору ГО «Громадська рада доброчесності» з ВРП, якого стосується позовна заява.
6.2.1 Частиною другою статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» констатував, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
Гарантоване нормами Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права. Ця можливість, однак, не є абсолютною, оскільки презюмує, що порушення, стверджуване особою, яка звертається до суду, було обґрунтованим. Іншими словами воно має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав та/або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Не встановлює абсолютного (безвідносно до суб'єктивних прав та/або інтересів у конкретних правовідносинах) права на суд і пункт 1 статті 6 Конвенції.
Якщо позивач діяв в інтересах публічного порядку, про порушення якого зазначив у позовній заяві, то законодавство України не передбачає можливості подання позову, який відомий у теорії права як action popularis, без обов`язку підтвердити, що відповідний акт, рішення, дія чи бездіяльність безпосередньо зачіпає права та інтереси самого позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2023 у справі № 9901/252/21 (пункт 28)). Такий позов можливий як виняток із загального правила, наприклад, на підставі Орхуської конвенції та Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2018 у справі № 910/8122/17 (пункти 45-46)).
Частиною першою статті 5 КАС установлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС).
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС).
Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).
Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але й їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір, тобто по відношенню до особи, яка звернулася до суду. Прийняте суб`єктом владних повноважень при виконанні управлінських функцій рішення, вчинені дії або бездіяльність безпосередньо стосуються правового статусу (прав, законних інтересів, свобод, обов`язків) цієї особи.
Підсумовуючи наведене, до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (такі ж висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18.09.2018 у справі № 823/218/17 (пункти 24, 25), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 02.04.2019 у справі № 137/1842/16-а, від 18.12.2019 у справі № 826/2323/17 (пункти 18, 19), від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19.02.2020 у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26.02.2020 у справі № 1240/1981/18 (пункти 16, 17), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 21), від 29.09.2020 у справах № 368/561/19 (пункт 22) і № 712/5476/19 (пункт 19), від 08.10.2020 у справі № 9901/393/19 (пункт 25), від 13.10.2020 у справі № 640/22013/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 175/1571/15 (пункт 72), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21(пункт 28)).
Помилковим є застосування статті 19 КАС та поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною в яких є суб`єкт владних повноважень. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2023 у справах № 990/129/22 (пункти 45, 50, 52-55) і № 990/152/22 (пункти 28, 31, 34-37)).
6.2.2. Згідно із частиною четвертою статті 22 КАС Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України визначенні статтею 266 КАС.
Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (пункт 2 частини першої цієї статті).
Разом з тим, ураховуючи наведене вище, тільки того, що позивач вказав відповідачем ВРП, недостатньо для встановлення ознак публічно-правового спору.
У межах спірних правовідносин ВРП не здійснює владно-управлінських функцій щодо позивача, а оскаржена ним бездіяльність не знаходиться у прямому зв'язку з правовим статусом позивача, не звужує кола його прав, законних інтересів, не збільшує обсягу обов'язків. Фактично спір між ГО «Громадська рада доброчесності» та ВРП виник у зв`язку з тим, що ГО «Громадська рада доброчесності» не згодна з перебуванням на посаді члена ВРП ОСОБА_1 , наполягаючи на його звільненні з цієї посади. Водночас звільнення члена ВРП відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» є дискреційними повноваженнями самої Ради та органу, що обрав (призначив) члена ВРП (за поданням Ради). 
Твердження позивача про порушення його права на справедливий суд у частині отримання права на суд, що створений згідно із законом, є абстрактним, зазначеним без обґрунтування негативного впливу оскаржуваної бездіяльності на конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи та інтереси саме ГО «Громадська рада доброчесності». 
Позивач не визначив своїх власних прав, свобод та інтересів, які мав би захистити (поновити) суд. Це підтверджує відсутність належного об`єкта захисту в суді.
6.2.3 Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко виходячи з підходу ЄСПЛ до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції). Зокрема, ЄСПЛ зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення (див. пункт 45 рішення ЄСПЛ від 18.10.1982 у справі «Ле Комт, Ван Левен і Де Мейер проти Бельгії» (Case of Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium)).
Застосовуючи норму пункту 1 частини першої статті 170 КАС, «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала, зокрема, в постановах від 22.03.2018 у справі № 800/559/17, від 03.04.2018 у справі № 9901/152/18, від 30.05.2018 у справі № 9901/497/18, від 13.03.2019 у справі № 9901/947/18.
Ураховуючи, що між ГО «Громадська рада доброчесності» та ВРП відсутні публічно-правові правовідносини, ВРП по відношенню до позивача не здійснює публічно-владних управлінських функцій, бездіяльність щодо виконання яких вплинула на права, інтереси, свободи та обов`язки позивача (завдала шкоди правам, інтересам, свободам позивача), звернення позивача з адміністративним позовом з підстав незгоди з перебуванням на посаді члена ВРП не має юридичного підґрунття для визначення спору таким, на який поширюється юрисдикція судів.
6.2.4 Суд першої інстанції правильно застосував норму пункту 1 частини першої статті 170 КАС, зробив правильний висновок, що позов ГО «Громадська рада доброчесності» не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (як і іншого судочинства), та відмовив у відкритті провадження у справі.
Доводи позивача в апеляційній скарзі не спростовують правильності висновку суду першої інстанції та не дають підстав для оцінки ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.08.2023 як незаконної та необґрунтованої.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін;
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 266, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Громадської організації «Громадська рада доброчесності» залишити без задоволення.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.08.2023 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідачка                                                                                               Є. А. Усенко
 
Судді:                             О. О. Банасько                                                        Г. Р. Крет
                                                Ю. Л. Власов                                                            Л. М. Лобойко
                                                І. А. Воробйова                                                        К. М. Пільков
                                                І. В. Григор`єва                                                        О. М. Ситнік
                                                М. І. Гриців                                                               І. В. Ткач
                                                Ж. М. Єленіна                                                          В. Ю. Уркевич
                                                І. В. Желєзний                                                         Н. В. Шевцова