ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2023 року
м. Київ
справа № 730/1033/20
провадження № 51-3213км23
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі
головуючого                       ОСОБА_1 ,  
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового
засідання                             ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
засудженого                       ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),
захисника                            ОСОБА_7 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_7 на вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 5 вересня 2022 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року, і засудженого ОСОБА_6 на вищевказану ухвалу суду, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020270090000343, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 16 грудня 2002 року за ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років, за вироком Менського районного суду Чернігівської області від 3 лютого 2004 року за ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 3 ст. 152 КК на строк 10 років; за ч. 1 ст. 263 КК - на 5 років; за ч. 1 ст. 263-1 КК - на 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 , будучи раніше засудженим за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК, після відбуття покарання на шлях виправлення не став і в період незнятої та не погашеної судимості вчинив новий умисний злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості особи. 
Так, судом встановлено, що ОСОБА_6 діючи повторно, 16 липня 2019 року, у серпні 2020 року (перебуваючи за місцем свого проживання - АДРЕСА_1 ), 4 вересня 2020 року (у приміщенні будівлі по АДРЕСА_2 ), а також 8 та 11 вересня 2020 року (у господарському приміщенні та на присадибній території господарства по АДРЕСА_3 ), застосовуючи до неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 фізичне насильство, погрози його застосування та психологічне насильство (удари кулаком по обличчю, залякування вогнепальною зброєю, залякування можливим застосуванням до членів сім`ї потерпілої фізичної розправи), вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням у тіло потерпілої з використанням геніталій, без її добровільної згоди. 
Також, 20 вересня 2020 року ОСОБА_6 (перебуваючи у кімнаті будинку, що по АДРЕСА_3 ), діючи повторно, застосовуючи до неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 психологічне, а також фізичне насильство, що полягало у заподіянні декількох ударів кулаком в обличчя, в результаті чого останній було спричинено легких тілесних ушкоджень, тричі вчинив аналогічні дії сексуального характеру без добровільної згоди потерпілої, внаслідок чого останній було спричинено тілесні ушкодження в області статевих органів, які є легкими, що спричинили короткотривалий розлад здоров`я. 
Крім того, влітку 2019 року ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ), маючи в користуванні одноствольну гладкоствольну мисливську рушницю (28 калібру моделі «ИЖ-К), придбану без передбаченого законом дозволу, шляхом укорочення переробив її в обріз рушниці, який є вогнепальною зброєю та придатний для проведення пострілів. 
Також, ОСОБА_6 за невстановлених обставин придбав вибухову речовину - димний порох (масою 186, 6 г), яку разом з вищезгаданою вогнепальною зброєю незаконно зберігав у господарському приміщенні за місцем свого проживання, до моменту їх вилучення працівниками поліції під час проведення обшуку. 
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги засудженого та його захисника, а вирок суду - без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На думку засудженого, потерпіла надала суду неправдиві показання, а інші докази, які покладено в основу вироку, є недопустимими, і вони не підтверджують його винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів. Проте, зазначені порушення залишились поза увагою апеляційного суду, тому його рішення підлягає скасуванню. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Стверджує, що розгляд кримінального провадження відбувся необ`єктивно, упереджено та з обвинувальним ухилом, тому рішення судів є незаконними і необґрунтованими. При цьому, судом було дано неправильну оцінку доказам, які, до того ж, не підтверджують винуватість засудженого та є недопустимими. Зазначає, що засуджений не був обізнаний про те, що потерпіла є неповнолітньою особою, стороні захисту не були відкриті речові докази в порядку ст. 290 КПК, та під час проведення обшуку не був присутній захисник, що є порушенням права засудженого на захист. Суд апеляційної інстанції не перевірив доводів сторони захисту та постановив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 370 КПК. 
У запереченнях на касаційні скарги засудженого та його захисника, прокурор просить залишити їх без задоволення, а судові рішення без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та його захисник підтримали касаційні скарги, просили скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Прокурор заперечував проти задоволення цих скарг.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК та на які є посилання в касаційних скаргах засудженого та його захисника, не є відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК предметом дослідження та перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.
Висновок суду першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими і оціненими доказами.
Водночас, як убачається з вироку суду, сам засуджений  ОСОБА_6 винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів не визнав та пояснив, що потерпіла сама постійно переслідувала його, чіплялась, обіймала, могла сісти йому на коліна, що також бачила її мати. У зв`язку з чим він намагався уникати потерпілу. Стверджував, що ОСОБА_8 його не боялась, оскільки неодноразово приходила до його будинку та їздила з ним на мопеді. Він не був обізнаний про те, що потерпіла є неповнолітньою особою. 20 вересня 2022 року його співмешканка ОСОБА_9 готувалась до дня народження потерпілої ОСОБА_8 , а остання цілий день чіплялась до нього, сідала йому на коліна. Коли співмешканка побачила, що потерпіла сидить зверху на ньому, а він лежить на дивані, то вдарила дочку каструлею, від чого у неї утворився синець під оком. 
Крім того, засуджений не заперечував, що зберігав порох за місцем свого проживання та факт наявності у нього мисливської рушниці, проте вказував, що рушниця не була придатна до стрільби. Стверджував, що обріз не виготовляв, та вважає, що працівники поліції навмисно обрізали рушницю і підклали її у господарське приміщення, оскільки він її зберігав на печі під матрацом. Зазначав, що у його співмешканки ОСОБА_9 на телефоні були фотографії сина з рушницею, однак його вкрали і докази зникли. 
Разом з тим, твердження засудженого  ОСОБА_6 про не причетність до вчинення злочинівне знайшли свого підтвердження в ході дослідження доказів судом першої інстанції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_8 надала послідовні показання щодо обставин вчинення ОСОБА_6 злочинних дій відносно неї.
Зокрема вона зазначила, що ОСОБА_6 доводиться їй вітчимом та з березня 2019 року постійно проживає з матір`ю в їхньому будинку. Згодом він почав систематично застосовувати фізичне насильство до неї, матері та братів. 16 липня 2019 року ОСОБА_6 запропонував піти на полювання та вони поїхали до його будинку ( АДРЕСА_1 ), де він взяв рушницю з довгим стволом, зарядив в неї патрони і поставив біля печі. Вона в цей час сиділа на дивані, а ОСОБА_6 вимкнув світло, підсів до неї та почав обмацувати її. Коли потерпіла його відштовхнула, він вдарив її рукою по щоці, зняв одяг з нижньої частини тіла, казав щоб вона не боялася, оскільки нічого страшного не трапиться. Потерпіла розуміла, що він хоче вступити з нею у статевий зв`язок та була проти цього, однак боялась засудженого, бо він її вдарив і погрожував убити, ще вона знала, що в будинку знаходиться заряджена рушниця. Далі ОСОБА_6 вступив з нею в природний статевий акт, потім ще раз. Вона відчувала біль внизу живота і сильний страх. 17 липня 2019 року вона розповіла про цю подію своєму брату, а наступного дня написала записку матері - ОСОБА_9 , проте вона їй не повірила. 
Крім того, потерпіла у засіданні суду першої інстанції надала упевнені показання про інші випадки її зґвалтування засудженим, детально описавши всі обставини цих дій ОСОБА_6 . При цьому свою пасивну поведінку щодо дій засудженого пояснила погрозами з боку ОСОБА_6 застосуванням фізичного насильства, побоюванням за своїх молодших братів, а також обізнаністю про наявність у нього рушниці. 
Так, ОСОБА_8 пояснила, що у серпні чи вересні 2020 року, вдень, ОСОБА_6 повіві її до свого будинку ( АДРЕСА_1 ). Далі він вдарив її, повалив на диван та вступив із нею у природній статевий акт. Після цього, ОСОБА_6 двічі зґвалтував її у хліві їхнього домогосподарства, де стоїть поломане ліжко. 
У вересні 2020 року, ОСОБА_6 попросив її піти з ним до товариша, проте вона не погодилась, і тоді засуджений в присутності матері ударив її в груди та живіт, і тоді їй довелось піти з ним. Коли вони звернули на присадибну ділянку, засуджений потягнув її до кущів, почав чіплятися і вступив з нею у природній статевий акт. Також у кінці літа чи напочатку осені 2020 року, точного часу потерпіла не пам`ятає, ОСОБА_6 потягнув її у покинуте приміщення контори, де зґвалтував.  
Відносно події 20 вересня 2020 року  ОСОБА_8 пояснила, що її мати знаходилась у дворі домогосподарства, а ОСОБА_6 перебував в стані алкогольного сп`яніння та лежав на дивані в кімнаті. Потім він її покликав та наказав цілували, потерпіла відмовилась, на що засуджений вдарив її кулаком під око. ОСОБА_6 наказав їй лягти зверху, щоб він отримав задоволення, і вона підкорилась. В цей час зайшла ОСОБА_9 та почала знімати все на телефон, а ОСОБА_6 сказав, що вона все не так зрозуміла. Ввечері маті пішла з дому, а потерпіла залишилась з братами і ОСОБА_6 . Приблизно о 21:00 засуджений наказав їй лягти біля нього і знову почав чіплятися. Потерпіла пробула з ним до 4:00 та за цей час засуджений більше двох разів вступив з нею у природні статеві зносини. ОСОБА_8 пояснила, що піти з дому не могла, оскільки була стурбована безпекою братів, адже ОСОБА_6 погрожував їх вбити. Одразу не повідомила в поліцію про зґвалтування, оскільки вважала, що якщо їй не повірила мати, то інші теж не повірять. Також пояснила, що не пам`ятає точного часу та дат всіх випадків зґвалтувань, однак зазначила, що більш точно вона говорила при допиті слідчій.
Показання потерпілоїОСОБА_8  є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема, з протоколами слідчих експериментів від 25 вересня та 1 жовтня 2020 року, з яких убачається, що остання розповіла та продемонструвала про обставини її зґвалтування ОСОБА_6 20 вересня 2020 року на дивані у спальні за місцем її проживання, двічі на початку вересня 2020 року у приміщенні господарської будівлі, у саду на краю присадибної ділянки господарства 11 вересня 2020 року, у приміщенні контори 4 вересня 2020 року. Також потерпіла повідомила про перший раз її зґвалтування засудженим, за місцем його проживання, де ОСОБА_6 погрожував їй мисливською рушницею. 
Вже за місцем проживання ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ), потерпіла розповіла про обставини її зґвалтування 16 липня 2019 року та вказала на ліжко, де це відбулось. Повідомила, що засуджений застосовував до неї фізичне і психологічне насильство, та розповіла, що у нього була рушниця. Крім того, ОСОБА_8 повідомила про аналогічний випадок її зґвалтування ОСОБА_6 на тому ж дивані у серпні 2020 року.
Під час огляду місця події 24 вересня 2020 року за місцем проживання потерпілої ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_8 вказала на ліжко, де 20 вересня 2020 року ОСОБА_6 її зґвалтував. Також під час слідчої дії на місці події було вилучено речі. 
Суд також допитав свідків, проаналізував їх показання та зазначив, що винуватість ОСОБА_6 у висунутому обвинуваченні підтверджується показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та частково ОСОБА_9 , які підтверджують показання надані потерпілою.
Зокрема, у суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 підтвердила, що родина ОСОБА_9 перебуває на обліку Служби у справах дітей, оскільки остання ухилялась від виконання батьківських обов`язків та зловживала спиртними напоями. Зазначила, що на засіданні комісії ОСОБА_9 визнала, що ОСОБА_6 вчиняє домашнє насильство та обіцяла припинити з ним стосунки.  Від потерпілої свідку стало відомо, що у неї з ОСОБА_6 був статевий акт. Також пояснила, що стосунки між ОСОБА_9 та її дочкою - ОСОБА_8 , були не дуже приязні, оскільки мати ревнувала потерпілу до свого співмешканця. Свідок ОСОБА_10 повідомила, що від потерпілої вона дізналась, що вітчим її неодноразово ґвалтував, проте звернутись за допомогою чи розповісти про це комусь, вона боялась, оскільки їй було соромно та вона боялась осуду. Потерпіла хотіла звернутись до поліції, проте мати говорила, щоб та не обмовляла вітчима. Свідок ОСОБА_13 підтвердила, що ОСОБА_9 показувала їй на телефоні відеозапис, де ОСОБА_6 і ОСОБА_8 були разом в ліжку, при цьому вона говорила «подивися, що він зробив з моєю дитиною, він її зґвалтував». Потерпіла з цього приводу нічого не казала, лише тремтіла та боялась розповідати, а зранку остання повідомила у поліцію про зґвалтування. Свідок ОСОБА_11 пояснив, що від потерпілої дізнався про її зґвалтування вітчимом.  
Судом було надано оцінку висновку судово-медичної експертизи від 24 вересня 2020 року (№ 237), яким встановлено наявність у ОСОБА_8 ушкоджень в області голови (синець правої підочної ділянки обличчя) та в області статевих органів (розрив дівочої пліви, орієнтована даність розриву не менше 2-3 тижнів від моменту виникнення до початку проведення експертизи, та інші ушкодження, що можуть відповідати 20 вересня 2020 року), які є легкими тілесними ушкодженнями. 
Також судом було досліджено висновки експертиз від 7 жовтня, 21 листопада та 3 грудня 2020 року, якими визначено групу крові потерпілої та встановлено, що на жіночих плавках, які було вилучено за місцем проживання останньої знайдено кров людини, в якій виявлено антиген, котрий міг походити від особи (осіб) в крові яких він міститься В (III) та АВ (IV), не виключено походження цього антигену у слідах крові, від крові потерпілої. Також встановлено, що ознак психологічного захворювання на момент вчинення з ОСОБА_8 дій з боку засудженого, у неї не виявлено. За своїм психічним станом вона була здатна правильно сприймати обставини, які мають значення для кримінального провадження та давати про них правдиві свідчення. При цьому здійснювати опір в повній мірі потерпіла була нездатна. Ознак патологічної схильності до навіювання та фантазування у неї не виявлено. На період обстеження у потерпілої виявлена підвищена уразливість, високі показники напруженості і тривоги в актуальному статусі. 
Згідно висновків судово-психіатричних експертиз від 12 листопада 2020 року (№ 570, № 571) клінічних ознак психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю із синдромом залежності у ОСОБА_6 не виявлено. Останній психічними захворюваннями не страждає, він мав та має дисоціальний розлад особистості, який не позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними на період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення.  
Таким чином, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження будучи допитаним у суді ОСОБА_6 не заперечував, що зберігав порох за місцем свого проживання та факт наявності у нього мисливської рушниці, проте стверджував, що обріз не виготовляв. 
Разом із тим, з дослідженої судом першої інстанції довідки з відділу поліції убачається, що ОСОБА_6 власником жодного із видів зброї не являється, раніше дозвіл на носіння і зберігання зброї та набоїв до неї, засудженому не видавався. 
Водночас, під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 працівниками поліції було виявлено та вилучено речовину схожу на порох, у приміщенні сараю в ящику - предмет схожий на обріз мисливської рушниці, у господарському приміщенні - пакет з частиною ствола. Вилучення вказаних речей відбувалось в присутності свідка ОСОБА_15 , понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , котрі у суді підтвердили обставини проведення даної слідчої дії. 
Висновками експертиз встановлено, що вилучена в ході обшуку речовина є вибуховою речовиною метальної дії - димним порохом. Обріз рушниці виготовлений саморобним способом шляхом укорочування ствола та приклада, є вогнепальною зброєю та придатний до пострілів, що також підтвердив у суді експерт ОСОБА_18 , котрий проводив судову експертизу зброї. 
Крім того, потерпіла ОСОБА_8 у суді першої інстанції підтвердила, що коли вона у липні 2019 року прийшла до місця проживання ОСОБА_6 , то побачила, як останній сидів на дивані з рушницею і відпилював у неї дуло, а коли він її помітив, то все швидко сховав під одіяло. Пояснила, що предмет, яким засуджений пиляв рушницю був металевий, проте не був схожий на звичайну пилку. 
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про безпідставність тверджень засудженого про те, що він не виготовляв обріз мисливської рушниці, а також, що вказана зброя не була придатна до пострілів. 
У підсумку, колегія суддів вважає, що суд, оцінивши у сукупності всі докази у справі, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності доповнюють один одного, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 152, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК.
Частина 2 ст. 17 КПК передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиціям норм кримінального закону, якими встановлено кримінальну відповідальність за вчинені засудженим дії, які суд кваліфікував правильно. Вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження, належним чином перевірив викладені у апеляційних скаргах сторони захисту доводи, аналогічні тим, що викладені в касаційних скаргах засудженого та його захисника, і визнав їх необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків.
При цьому, суд погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , зазначивши, що він повністю підтверджується належними та допустимими доказами, які були предметом детального дослідження суду.
Водночас, суд перевірив доводи сторони захисту про те, що все обвинувачення ОСОБА_6 ґрунтується лише на показаннях потерпілої, які є неправдивими, оскільки спростовуються показаннями свідка ОСОБА_9 , та визнав ці доводи безпідставними. Зокрема, суд зазначив, що показання цього свідка жодним чином не спростовують показання потерпілої, а навпаки свідчення ОСОБА_9 спростовуються матеріалами справи.
Так, свідок ОСОБА_9 повідомляла, що 19 чи 20 вересня 2020 року, вона розізлившись кинула в потерпілу каструлею, в результаті чого у неї виник синяк на обличчі зліва, однак згідно висновку експерта у ОСОБА_8 встановлені тілесні ушкодження правої підочної ділянки, а у суді потерпіла пояснювала, що 20 вересня 2020 року засуджений вдарив її кулаком під око, оскільки вона відмовилась виконувати його прохання. 
Крім того, при першому допиті на запитання суду свідок  ОСОБА_9 впевнено відповіла, що удар прийшовся у ліву частину обличчя, що також підтвердила потерпіла, а при одночасному допиті з потерпілою, свідок путалась у своїх поясненнях щодо цієї обставини. 
Також свідок  ОСОБА_9 зазначала, що ОСОБА_6 жодних насильницьких дій відносно неї та її дітей не вчиняв, проте це спростовується даними протоколу засідання комісії з питань захисту прав дітей сільської ради від 11 червня 2020 року, в якому зазначено про факти побиття засудженим ОСОБА_9 , а також наданими у суді показаннями свідка ОСОБА_12 . 
Враховуючи наведене, колегія суддів критично віднеслась до показань свідка ОСОБА_9 , зазначивши, що вони не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження, до того ж, свідок є співмешканкою ОСОБА_6 , має з останнім тісні стосунки та перебуває під його впливом, при цьому у свідка складні відносини зі своєю донькою - ОСОБА_8 . 
Доводи сторони захисту про те, що висновок експертизи № 237 спростовує факти зґвалтувань потерпілої ОСОБА_6 в 2019 році, апеляційний суд не прийняв до уваги, зазначивши, що висновок експерта є одним з інших доказів, які підлягають оцінці судом. При цьому виходячи з судової практики у такій категорії справ, суд вважає, що насильницький статевий акт можливий і без наслідків, описаних у висновку вищевказаної експертизи. Разом із тим, потерпіла у суді зазначала про цілу низку її зґвалтувань ОСОБА_6 починаючи з 2019 року, та ніяких підстав недовіряти її показанням у суду немає, до того ж, вони підтверджені іншими доказами, наявними в матеріалах справи.
Твердження сторони захисту про те, що висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 21 січня 2022 року виправдовує ОСОБА_6 , суд також визнав необґрунтованими, зазначивши, що він лише підтверджує показання свідка ОСОБА_9 в тій частині, що вона користувалась постільною білизною, однак він не спростовую показань потерпілої про її зґвалтування засудженим у своєму будинку.
Разом з тим, показання потерпілої підтверджуються даними слідчого експерименту від 1 жовтня 2020 року, поясненнями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , котрі підтверджують, що показання ОСОБА_8 не є надуманими, раптовими і такими, що надані з метою розлучення ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , оскільки про своє зґвалтування потерпіла розповідала свідкам ще у 2019 році.
Доводи засудженого та його захисника про те, що ОСОБА_6 не був обізнаний про вік потерпілої, а також, що стороні захисту не було відкрито речові докази порядку ст. 290 КПК, були предметом ретельної перевірки апеляційного суду та визнані необґрунтованими. 
Зокрема, суд зазначив, що як встановлено в судовому засіданні, засуджений ОСОБА_6 тривалий час проживав з ОСОБА_9 однією сім`єю, вів спільне з ними господарство, жив в одному приміщенні і не знати про вік ОСОБА_8 він не міг. Під час допиту у суді першої інстанції потерпіла пояснювала, що ОСОБА_6 з березня 2019 року почав постійно проживати в їхньому будинку. 
Також суд зазначив, що твердження сторони захисту про порушення вимог ст. 290 КПК є безпідставними, оскільки спростовуються протоколом про надання доступу до матеріалів кримінального провадження від 15 грудня 2020 року, де наявні підписи адвоката ОСОБА_19 та запис ОСОБА_6 про ознайомлення з матеріалами справи і речовими доказами, при цьому будь яких зауважень чи клопотань не надходило. 
Твердження сторони захисту про те, що під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , не було захисника та останнього не було повідомлено про дану слідчу дію, у зв`язку з чим було порушено право засудженого на захист, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та визнані такими, що не відповідають дійсності. 
Зокрема, суд зазначив, що слідчою ОСОБА_20 перед початком слідчої дії було повідомлено адвоката ОСОБА_19 в телефонному режимі про проведення даного обшуку, на що останній відповів щоб обшук проводили без його участі. Вказаний факт підтвердили свідок ОСОБА_15 , поняті ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , оскільки у телефоні був увімкнений режим гучного зв`язку. При цьому, ч. 1 ст. 236 КПК передбачено, що для участі у проведенні обшуку може бути запрошений підозрюваний, захисник та інші учасники, а тому законом передбачено право, а не обов`язок слідчого запрошувати адвоката. Крім того, увесь процес проведення обшуку був зафіксований на відеозйомку, під час його проведення були присутні поняті, а результати обшуку ніяким чином не могли залежати від присутності чи відсутності на місці обшуку ОСОБА_6 чи його захисника. 
Враховуючи вищевикладене, підстави вважати, що при проведенні даної слідчої дії було порушено права засудженого на захист, у Суді відсутні.
Не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи доводи сторони захисту про те, що невідомо, як із одноствольної рушниці стався обріз і що це зроблено третіми особами. Так, висновками експертиз було встановлено, що обріз виготовлено саморобним способом з одноствольної рушниці шляхом укорочування ствола (до залишкової довжини 386 мм) та приклада до шийки ложі. Він є вогнепальною зброєю та придатним до пострілів. Крім того, з показань потерпілої убачається, що вона бачила, як ОСОБА_21 перебуваючи за місцем свого проживання відпилював у рушниці дуло металевим предметом, а побачивши її швидко все сховав. 
Твердження сторони захисту про наявність протиріч у показаннях потерпілої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 щодо обрізу стволу рушниці, апеляційний суд визнав необґрунтованими, оскільки вони спростовуються даними протоколу обшуку в ході якого було виявлено та вилучено обріз рушниці, а також приклад з ременем та частину ствола. Всі ці частини вилучені в господарстві ОСОБА_6 , що підтверджує те, що саме він володів і розпоряджався мисливською рушницею на свій власний розсуд, переробивши її на обріз та зберігав у своєму господарстві. 
З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується й колегія суддів касаційного суду, та вважає, що рішення апеляційного суду є законним, обґрунтованим, вмотивованим і відповідає вимогам статей 370, 419 КПК. 
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційних скаргах сторони захисту. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим доказам. Підстави для скасування судових рішень, як про це зазначає сторона захисту, відсутні.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 5 вересня 2022 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 27 лютого 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                             ОСОБА_3