Справа № 142/530/21
Провадження № 22-ц/801/2627/2023
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Нестерук В. В.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року	Справа № 142/530/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В., 
               за участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,
               за участю сторін: представника ОСОБА_1 – адвоката Каленяка Е.А., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №142/530/21 запозовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2023 року, яке ухвалене суддею Нестеруком В.В. в Піщанському районному суді Вінницької області, повний текст судового рішення складено 09 листопада 2023 року,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Ухвалою Піщанського районного суду Вінницької області від 08 вересня 2023 року закрито провадження в частині позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_2 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору.
В свою чергу в листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в якій просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з серпня 2011 року по 08 червня 2014 року; визнати житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Вирішити питання щодо стягнення судових витрат. 
Свої вимоги мотивував тим, що будинок який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 є спільною власністю подружжя, оскільки починаючи з серпня 2011 року по 08 червня 2014 року вони з відповідачем за зустрічним позовом проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільні витрати, спільний бюджет тощо, що підтверджується, зокрема, розпискою від 08 жовтня 2011 року, відповідно до якої вони здійснили перший внесок ОСОБА_3 як розрахунок за будинок за адресою АДРЕСА_1 , який вони придбали для спільного користування їх сім`ї, відмітками в паспортах та копією домової книги, які додано до матеріалів справи, згідно яких він та ОСОБА_2 30 січня 2012 року зареєстрували своє місце проживання за адресою АДРЕСА_1 . Стверджує, що розрахунок за спірний житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 та його істотне поліпшення шляхом проведення капітального ремонту, встановлення опалення, облаштування ванної кімнати, перебудову веранди, будівництво гаража, встановлення огорожі, було здійснено під час їхнього з відповідачем проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства тощо, тому зазначене нерухоме майно є спільним майном подружжя. 

Рішенням Піщанського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2023 року в задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. 

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи в результаті чого невірно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Просив рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 вирішити питання щодо стягнення судових витрат.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в матеріалах справи наявні достатні докази на підтвердження проживання з серпня 2011 року по 08 червня 2014 року з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, оскільки були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільні витрати, спільний бюджет. Крім того, факт придбання спірного житлового будинку під час спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу також підтверджується матеріалами справи, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, виходив з того, що відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що між позивачем та відповідачем за зустрічним позовом в період з серпня 2011 року по 08 червня 2014 року існували усталені відносини, що притаманні сім`ї в розумінні частини другої статті 3 СК України, та які б підтверджували ведення спільного господарства, наявності спільного побуту, спільного бюджету, а також підтверджували правовий статус спірного майна, як об`єкта спільної сумісної власності.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки від 08 жовтня 2011 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було передано ОСОБА_3 20000 гривень, як частину коштів за житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , а ще 4000 грн вони зобов`язалися передати до 08 квітня 2012 року, а ОСОБА_3 віддає будинок в їхнє користування і проживання в даному будинку. 21 серпня 2012 року ОСОБА_2 передає ОСОБА_3 ще 3000 грн, а ще 1000 грн має сплатити в подальшому.

Відповідно до рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2011 року за ОСОБА_3 , як за спадкоємцем першої черги за законом та як за спадкоємцем за заповітом було визнано прав власності на майно, яке залишилося після смерті її батька ОСОБА_4 – житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_1 .

Згідно витягу про державну реєстрацію прав, виданого Комунальним підприємством «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» № 32989097 право приватної власності на 1/1 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з 26 січня 2012 року зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2011 року.

08 червня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який було розірвано Піщанським районним судом Вінницької області відповідно до рішення від 09 січня 2020 року.

04 серпня 2014 року ОСОБА_3 складено заповіт, який посвідчено секретарем Миролюбівської сільської ради Піщанського району Вінницької області та зареєстровано в реєстрі за № 43, відповідно до якого ОСОБА_3 житловий будинок з по господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_1 .

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилася дочка ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2022 року в справі № 149/2697/21 (провадження № 61-10505св22) зроблено висновок, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. 

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63, 69 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Разом з тим, в силу досліджених доказів та встановлених під час судового розгляду обставин, суд вважає зазначити наступне.

В постанові Верховного Суду від 09 серпня 2023 року викладено наступний правовий висновок: «Згідно із частиною четвертою статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. 

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці».

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18).

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинок з господарськими спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 вказав, що спірний будинок був придбаний ними спільно 08 жовтня 2011 року в період їхнього спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, за усним договором купівлі-продажу майна між ними та ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою від 08 жовтня 2011 року, за якою відчужено нерухоме майно, досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов договору, відбулося виконання умов договору, зокрема, вони з ОСОБА_2 передали кошти ОСОБА_3 , а вона передала їм ключі від будинку, документи на нього та надала будинок у користування.

Відмовляючи в цій частині суд першої інстанції виходив з того, що матеріали цивільної справи 2-430/11, яка була досліджена судом вказують, що всі документи на спірний будинок станом на 16 грудня 2011 року перебували у ОСОБА_3 та сторонам не передавалися, що було також підтверджено і самою ОСОБА_3 в судовому засіданні, яка сказала, що документи на будинок передала ОСОБА_2 в 2012 році, коли та віддала їй всі кошти за будинок.
Крім того, зі змісту самої розписки слідує, що ОСОБА_3 передала будинок в користування та проживання в ньому, що вказує на відсутність в неї наміру на його відчуження 08 жовтня 2011 року.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За змістом частини першої статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент написання розписки від 08 жовтня 2011 року, який позивачем вважає днем придбання майна) правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. 

Згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України  (в редакції станом на 08 жовтня 2011 року), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів 
купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Суд виходить з того, що положення частини другої   статті 220 ЦК України можуть застосовуватись тільки щодо угод, які підлягали нотаріальному посвідченню та не потребували ще і державної реєстрації договору, оскільки для укладення договору купівлі-продажу житлового будинку обов`язкове не лише нотаріальне посвідчення, а й його державна реєстрація, правила частини другої статті 220 ЦК України на такий договір не поширюються.

Пленум Верховного Суду України в пункті 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»  від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Отже, враховуючи, що договір купівлі-продажу нерухомого майна в силу статті 657 ЦК України, в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що посилання позивача за зустрічним позовом про придбання вказаного будинку 08 жовтня 2011 року є помилковим.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Апеляційний суд звертає увагу, що після розірвання шлюбу між сторонами (09 січня 2020 року), власник будинку ОСОБА_3 звернулась 20 липня 2020 року на адресу голови комісії з питань захисту прав дитини Піщанської РДА з заявою про надання дозволу на продаж будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

20 липня 2020 року ОСОБА_2 на адресу голови комісії з питань захисту прав дитини Піщанської РДА було подано заяву про надання ОСОБА_3 дозволу на продаж будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема зазначила, що правочин не обмежує житлових прав дітей, а навпаки розширює, оскільки купує даний будинок.

23 липня 2020 року Службою у справах дітей та соціальною службою з метою вивчення можливості надання дозволу на продаж будинку, було проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , про що складено відповідний акт.

30 липня 2020 року комісією з питань захисту прав дитини Піщанської РДА було прийнято рішення за № 42 від 30 липня 2020 року «Про надання дозволу ОСОБА_3 на продаж будинку, в якому зареєстровані діти», яким визнано вважати за доцільне надати дозвіл ОСОБА_3 на продаж будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Розпорядженням Піщанської РДА Вінницької області № 139 від 30 липня 2020 року «Про надання ОСОБА_3 дозволу на продаж будинку», ОСОБА_3 надано дозвіл на продаж будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

12 серпня 2021 року ОСОБА_3 , як продавець з однієї сторони, та ОСОБА_2 , як покупець, з другої сторони, уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчено державним нотаріусом Піщанської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 780, відповідно до якого продавець передала у власність, а покупець набула у власність житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вищезазначена нерухомість знаходиться на земельній ділянці, площею 0,2090 га, кадастровий номер 0523282000:03:001:0247, яка є власністю продавця, та договір купівлі-продажу відповідної земельної ділянки буде посвідчено 12 серпня 2021 року.
У п.5.10. договору зазначено, що покупець станом на 12 серпня 2021 року в шлюбі не перебуває, будинок купляє за особисті кошти.

З копії витягу з Державного реєстру речових права на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 270448904 від 13 серпня 2021 року слідує, що право приватної власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , з 12 серпня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_2 .

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

В оцінці спірних правовідносин колегія суддів також враховує, що нотаріальне посвідчення правочину (стаття 209 ЦК України) є додатковою гарантією дійсності договору.

Підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматися як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків (такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах висловлений у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц (провадження № 61-10888св18)).

Отже, матеріалами справи встановлено, що спірний житловий будинок був придбаний ОСОБА_2 (12 серпня 2021 року), більш ніж через півтора роки, після ухвалення рішення про розірвання шлюбу (09 січня 2020 року) між нею та апелянтом ОСОБА_1 . Даний договір купівлі-продажу від 12 серпня 2021 року нотаріально посвідчений, є чинним, не скасовувався та не визнавався недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що свідки підтвердили факт придбання спірного будинку в 2011 року, апеляційний суд відхиляє, оскільки показаннями сторони та показами свідків не може доводитись факт виконання зобов`язання за договором.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), від 02 вересня 2020 року у справі № 569/24347/18 (провадження № 61-16630св19).

Таким чином, право власності на цей спірний будинок і земельну ділянку до 12 серпня 2021 року належало ОСОБА_3 і ніяк не може бути визнане за період з 2011 року по 2020 рік, як право спільної сумісної власності за сторонами. 

Спірні правовідносини щодо встановлення факту, який має юридичне значення, регулюються гл. 6 розд. IV ЦПК України.

Факти, що мають юридичне значення, - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Аналіз положень ст. 315 ЦПК України свідчить про те, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу встановлюється у судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Відповідно до частин першої, другої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом зазначеної норми правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доказів того, що спірне майно придбане під час проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивачем за зустрічним позовом суду не надано.

Оскільки встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу до часу придбання спірного майна не породжує юридичних наслідків для сторін, тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 712/7830/16-ц дійшов висновку, що факт реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 01 листопада 2023 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2023 року.

Головуючий                          Сопрун В.В.

Судді                                  Матківська М.В.

                                                       Міхасішин І.В.