П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/6854/22 
                                                                               Головуючий у 1-й інстанції:  Крапівницька Н. Л. 
Суддя-доповідач:  Моніч Б.С. 
27 жовтня 2023 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Моніча Б.С. 
суддів:  Кузьмишина В.М.  Залімського І. Г. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Вінницькій області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
У серпні 2022 року Головне управління ДПС у Вінницькій області звернулось до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що станом на дату звернення до суду за відповідачем рахується заборгованість з податку на нерухоме майно, який виник 16.11.2021, в сумі 30240,79 грн., яка відповідачем не сплачена у добровільному порядку.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕНННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 податковий борг по податку на нерухоме майно станом на 19.08.2022 і який виник 16.11.2021, в сумі 30240,79 грн. (тридцять тисяч двісті сорок гривень сімдесят дев`ять копійок).

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні ДПС у Вінницькій області та є платником податків і зборів, передбачених Податковим кодексом України.
За відповідачем рахується заборгованість з податку на нерухоме майно у сумі 30240,79 грн. (основний платіж).
Заборгованість утворилась в результаті донарахованих ГУ ДПС у Вінницькій області сум грошового зобов`язання та підтверджується карткою особового рахунку платника, податковими повідомленнями-рішеннями від 13.08.2021 №1022273-2407-0229, № 0007183-2407-0229, № 0007184-2407-0229.
Судом встановлено, що зазначені вище податкові повідомлення-рішення надсилались податковим органом на податкову адресу платника ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 .
Позивачем з метою погашення податкового боргу на цю ж адресу відповідача було направлено податкову вимогу від 24.11.2021 №0036285-1305-0229 на суму 30240,79 грн. 
Зазначені податкові повідомлення-рішення та вимога, направлені на адресу відповідача: АДРЕСА_1 , повернуто до Головного управління ДПС у Вінницькій області з позначкою "за закінченням терміну зберігання".
Відповідно до відповіді адресно-довідкового підрозділу управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 08.09.2022 на запит суду першої інстанції ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 04.12.1984.
Вказана податкова вимога залишилась без належного виконання, борг не погашено у повному обсязі. Станом на день розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем не надано доказів погашення ним в добровільному порядку вказаної суми заборгованості.
Вважаючи, що визначена сума податкового зобов`язання відповідача є узгодженою та набула статусу податкового боргу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки за відповідачем рахується податковий борг, який є узгодженим, доказів його погашення відповідачем не надано, вжиті податковим органом заходи не призвели до його погашення, тому податковий борг підлягає стягненню з відповідача.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що нараховані контролюючим органом податкові зобов`язання є неузгодженими з огляду на те, що відповідач їх не отримував, оскільки поштові відправлення відповідачем направлялися на адресу, за якою він не зареєстрований і не проживає.
Крім того, скаржник зазначив про безпідставність вимог позивача щодо необхідності сплати ним податку на нерухоме майно та його нарахування.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності судового рішення та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), а також, надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Обов`язок сплати податків платником передбачений підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України (далі ПК України), відповідно до якого, платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Грошове зобов`язання платника податків-сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності (підпункт 14.1.39 пункту14.1 статті 14 ПК України).
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий борг-сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.
Згідно з пунктом 57.1 статті 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Пунктом 57.3 статті 57 ПК України передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 робочих днів, наступних за днем такого узгодження.
Пунктом 42.1 статті 42 ПК України закріплено, що податкові повідомлення-рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу.
Пунктом 58.3 статті 58 ПК України визначено, що податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Статтею 59 ПК України закріплено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
За правилами п.42.2 ст.42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення (п.42.4 ст.42 ПК України).
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що несплата платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки є підставою для формування податковим органом та надіслання податкової вимоги. Податковий борг може бути стягнутий у судовому порядку за зверненням податкового органу. Стягнення податкового боргу у судовому порядку передбачає, що податковим органом виконано законодавчі приписи щодо порядку формування та направлення податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги.
Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 травня 2020 року у справі №810/1963/18, від 12 серпня 2020 року у справі №160/2116/19, від 20 жовтня 2020 року у справі №140/30/20, від 02 грудня 2020 року у справі № 160/2705/19.
Відповідно до пунктів 3, 6 Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28 грудня 2015 року №1204 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за №124/28254, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи рекомендованим листом з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 Кодексу.
У разі якщо вручити податкове повідомлення-рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом при його надісланні, податкове повідомлення-рішення вважається таким, що не вручено платнику податків. У разі встановлення такої помилки працівник структурного підрозділу, до функцій якого належить реєстрація вхідної та вихідної кореспонденції, або відповідальна особа, визначена керівником контролюючого органу для виконання таких функцій, забезпечує виправлення допущених при надісланні податкового повідомлення-рішення помилок та надсилає його повторно не пізніше наступного робочого дня з дня отримання відповідного повідомлення пошти (поштової служби).
З аналізу вищенаведених норм слідує, що податкова вимога (яка надсилається в порядку, визначеному для надсилання податкового повідомлення-рішення) повинна бути надіслана контролюючим органом на адресу за місцем проживання платника податків або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи; в протилежному випадку, у разі допущення контролюючим органом помилки при відправленні такої вимоги, зокрема, в частині невірно зазначеної адреси платника податків, така вимога вважається неврученою платнику податків, а платник податків - не повідомленим належним чином про наявність податкового зобов`язання.
Відповідно до пункту 87.11 статті 87 ПК України орган стягнення звертається до суду з позовом про стягнення суми податкового боргу платника податку-фізичної особи. Стягнення податкового боргу за рішенням суду здійснюється державною виконавчою службою відповідно до закону про виконавче провадження.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Стаття 73 КАС України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами статті 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із положеннями статті 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень статті 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Як вбачається з матеріалів справи, податкові повідомлення-рішення від 13.08.2021 №1022273-2407-0229, № 0007183-2407-0229, № 0007184-2407-0229 та податкова вимога від 24.11.2021 №0036285-1305-0229 на суму 30240,79 грн направлялись ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_1 та були повернуті до Головного управління ДПС у Вінницькій області з позначкою "за закінченням терміну зберігання".
В апеляційній скарзі відповідач вказує, зазначені податкові повідомлення-рішення та вимогу не отримував, оскільки поштові відправлення відповідачем направлялися на адресу, за якою він не зарестрований і не проживає, так як з 04.12.1984 року офіційно зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 
З метою повного з`ясування обставин справи суд апеляційної інстанції витребовував у Головного управління ДПС у Вінницькій області інформацію: коли, ким та на підставі яких документів, ОСОБА_1 вперше поставлено на облік у контролюючому органі як платника податків.
На виконання вимог вказаної ухвали позивач надав пояснення, в яких зазначив, що податковою адресою ОСОБА_1 станом на дату направлення податкових повідомлень-рішень та вимоги була адреса: АДРЕСА_1 . 28.08.2018 ОСОБА_1 була змінена адреса з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 . Станом на 05.10.2023 з 12.06.2023 податковою адресою ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 .
Так, відповідно до Інформації з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДПС України від 05.10.2023 першим місцем проживанням від 06.02.2003 зазначено АДРЕСА_2 , з 28.08.2018 - АДРЕСА_1 , а з 12.06.2023 - АДРЕСА_2 .
Відповідно до наданих контролюючим органом копій заяви та свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 від 06.03.2001 місцем його проживання зазначено АДРЕСА_2 .
При цьому будь-яких інших документів, на підставі яких були внесені зміни щодо податкової адреси позивача, контролюючий орган до суду не надав. 
Водночас, відповідно до відповіді адресно-довідкового підрозділу управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 08.09.2022, наданої на запит суду першої інстанції (а.с. 17) ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 04.12.1984.
Отже, відповідно до доказів, наявних в матеріалах справи, станом на момент винесення вищезазначених податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, відповідач не проживав за адресою, за якою останні направлялись.
Доказів зворотнього суб`єктом владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, до суду не надано.
За таких обставин, колегія суддів визнає необґрунтованим твердження податкового органу про те, що грошові зобов`язання, визначені у надісланих відповідачу податкових повідомленнях-рішеннях та податковій вимозі набули статусу узгоджених, що відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України, виключає право контролюючого органу здійснювати заходи щодо стягнення визначених в них сум грошового зобов`язання, а відтак визнає помилковим висновок позивача про те, що сума податкової заборгованості у розмірі 30240,79 грн є узгодженою.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що сума податкової заборгованості у розмірі 30240,79 грн є неузгодженою, а тому відсутні підстави для її стягнення з відповідача.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції та дають правові підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
При цьому, колегія суддів не надає оцінки доводам апелянта про протиправність дій контролюючого органу при прийнятті податкових повідомлень рішень, на підставі яких виник спірний податковий борг, оскільки в межах спірних правовідносин суд не може перевіряти правомірність таких податкових повідомлень рішень, а перевіряє узгодженість податкового боргу та наявність підстав для його стягнення. Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що ОСОБА_1 не позбавлений права на оскарження податкових повідомлень-рішень, на підставі яких виник спірний податковий борг, до суду.
Ураховуючи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, на підставі приписів ч.6 ст. 139 КАС України, апеляційний суд змінює розподіл судових витрат.
Згідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Положення статті 139 КАС України безпосередньо не регламентують порядок перерозподілу судових витрат відповідача, який не є суб`єктом владних повноважень, та яким подано апеляційну скаргу. Водночас, загальне правило розподілу судових витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати.
Беручи до уваги викладене вище, сплачений скаржником судовий збір за подачу апеляційної скарги слід стягнути з позивача.
Суд встановив, що за подання апеляційної скарги відповідач сплатив 3721,50 грн. судового збору.
Таким чином, розмір судових витрат, що підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав позивачем у справі складає 3721,50 грн.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
Відповідно до частини 3 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з пункту 4 частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2023 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову Головного управління ДПС у Вінницькій області, відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань  Головного управління ДПС у Вінницькій області судові витрати в розмірі 3721,50 грн.    
 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Кузьмишин В.М.    Залімський І. Г.