Постанова                                          
Іменем України
22 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 333/8115/21
провадження № 61-438св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Кочеткової І. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_4 , про визначення додаткового строку на прийняття спадщини.
Позов обґрунтований тим, що відповідно до заповіту від 01 березня 2019 року спадкоємцем ОСОБА_5 призначено ОСОБА_1 . Нотаріус не здійснила виклик спадкоємців за заповітом.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2019 року у справі № 333/4201/17 позов ОСОБА_4 до  ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Я. О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та  ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О. 29 лютого 2016 року, зареєстрований у реєстрі за № 86. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено.
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , але її смерть була встановлена лише у лютому 2021 року, після впізнання її колишнім чоловіком ОСОБА_4 .
На час смерті ОСОБА_5 належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , а 1/2 частини цієї ж квартири на підставі вказаного рішення суду - ОСОБА_4 , але право власності за ним не зареєстровано у Єдиному реєстрі прав власників нерухомого майна. ОСОБА_5 не мала зареєстрованого місця проживання, останнім її місцем реєстрації була квартира АДРЕСА_1 .
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року у справі № 333/4061/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -  ОСОБА_4 , про застосування наслідків недійсності правочину задоволено. Стягнено з  ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 411 000,00 грн. 
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2021 року у справі №333/4061/19 про перегляд судового рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року за нововиявленими обставинами скасовано рішення суду, провадження у справі закрито. 
Після отримання інформації про смерть ОСОБА_5 вона подала приватному нотаріусу Кардаш Я. В. претензію кредитора, на підставі її заяви було заведено спадкову справу № 10/2021, а після скасування рішення суду у справі № 333/4061/19 - заяву про прийняття спадщини за заповітом.
Нотаріус у своїй постанові від 28 вересня 2021 року зазначив, що позивачка пропустила встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини.
Вказувала, що вона з поважних причин не звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 , у шестимісячний строк, встановлений законодавством, оскільки з об`єктивних причин про її смерть стало відомо лише у 2021 році, після її поховання та впізнання колишнім чоловіком, а вона не була обізнана ні про смерть, ні про намір спадкодавиці заповісти їй все майно, ні про наявність заповіту на її ім`я, оскільки вона не є спадкоємицею за законом.
Просила визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю у два місяці, з дня набрання рішенням суду законної сили.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2022 року позов задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тривалістю у два місяці, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. 
Задовольнивши позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, тому є підстави для визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2022 року скасовано, у позові відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивачка була обізнана про наявність заповіту, згідно з яким ОСОБА_5 всі свої права та обов`язки майнового характеру та все майно заповіла ОСОБА_1 з дати його складання, тобто з 01 березня 2019 року, оскільки вказаний заповіт знаходився у неї. Позивачка та її представник не спростували зазначених обставин ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції. 
Зі справи № 333/4061/19 за заявою ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами позивачці з 25 лютого 2021 року було відомо про смерть ОСОБА_5 . Проте заяву про прийняття спадщини після її смерті позивачка подала лише 28 вересня 2021 року, тобто більше, ніж через два роки три місяці з дня смерті спадкодавиці, понад шість місяців як вона дізналася про смерть ОСОБА_5 та про наявність заповіту на її ім`я, не зазначивши існування об`єктивних та неподоланних перешкод для прийняття спадщини у встановлені законом строки, тому не довела, що пропуск строку відбувся з поважних причин.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року, просить її скасувати, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2022 року залишити в силі. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах: Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, провадження № 61-38298св18, від 20 жовтня 2021 року у справі № 405/7111/19-ц, провадження
№ 61-10591св21, від 08 червня 2022 року справа № 571/731/21, провадження № 61-3430св22, від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17, провадження № 61-22510св18, від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17, провадження № 61-18261св18, від 07 серпня 2019 року у справі № 629/1886/18, провадження № 61-11600св19, від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17-ц, провадження № 61-49121св18, від 20 листопада 2019 року у справі № 209/1795/18, провадження № 61-14842св19, від 21 листопада 2019 року у справі № 626/2055/18, провадження № 61-17906св19, від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, провадження № 61-5609св19, від 09 квітня 2020 року у справі № 648/703/17, провадження № 61-41669св18, від 15 квітня 2020 року у справі № 190/106/18, провадження № 61-41455св18, від 26 березня 2020 року у справі № 517/82/19, провадження № 61-1340св20, від 10 червня 2020 року у справі № 640/13714/17, провадження № 61-44478св18, від 01 липня 2020 року у справі № 131/192/19, провадження № 61-22639св19, від 24 липня 2020 року у справі № 729/559/18, провадження № 61-1099св19, від 07 вересня 2020 року у справі № 389/3108/18, провадження
№ 61-17050св19; Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, від 23 серпня 2017 року у справі № 2/235/10/16; Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження № 14-197цс 21.
Станом на 16 березня 2021 року вона не знала про існування заповіту від 01 березня 2019 року, який на вказану дату у неї був відсутній. Про це свідчить те, що 16 березня 2021 року вона звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. С. із претензією кредитора й на підставі її заяви було заведено спадкову справу № 10/2021, а після скасування рішення суду у справі № 333/4061/19 - до нотаріуса з метою надання їй ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2021 року, яка їй повідомила про заповіт, який ОСОБА_5 склала на її ім`я та незадовго до своєї смерті принесла для виправлення описок, але так і не забрала, тому нотаріус віддала їй заповіт та видала постанову. Тому помилковими й не підтвердженими належними та допустимими доказами є висновки судів попередніх інстанцій про те, що оскільки у неї на руках був оригінал заповіту з 01 березня 2019 року (день його складання), який передавався заповідачу, то він був у неї з часу складання й про його існування вона знала з цього моменту. Претензія кредитора від 16 березня 2021 року є належним та допустимим доказом відсутності у неї на цей час інформації про заповіт, на відміну від припущень, зроблених судом апеляційної інстанції про те, що заповіт був у неї з 01 березня 2019 року.
З огляду на зазначені обставини, з урахуванням свободи заповіту як фундаментального принципу спадкового права, вона з поважних причин не звернулася до нотаріуса в шестимісячний строк, встановлений законодавством, із заявою про прийняття спадщини, оскільки з об`єктивних причин про смерть останньої стало відомо 16 березня 2021 року, тобто вже після спливу цього строку, після її поховання та впізнання колишнім чоловіком, який отримавши свідоцтво про її смерть одразу звернувся до суду, а вона до 28 вересня 2021 року не була обізнана ні про її смерть, ні про намір спадкодавиці заповісти їй майно, ні про наявність заповіту на її користь. 
Доводи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що усі докази та обставини, на які посилається позивачка у касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх повторному дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції не врахував необізнаність позивачки про наявність заповіту, проте вказану обставину досліджував суд першої інстанції, а доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що суперечить вимогам статті 400 ЦПК України.
Заявниця не надала доказів незаконності оскаржуваного судового рішення.
Верховний Суд не бере до уваги заяву Запорізької  міської  ради від 10 квітня 2023 року, яка за змістом є відзивом на касаційну скаргу, оскільки ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 січня 2021 року рада була замінена на належного відповідача ОСОБА_3 , і не є стороною у справі.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 рокувідкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У березні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи
Згідно з пунктом 1 частини другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
28 квітня 2017 року ОСОБА_5 склала заповіт, згідно з яким всі свої права та обов`язки майнового характеру та все своє майно заповіла ОСОБА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О. та зареєстрований у реєстрі за № 203. Дата складання заповіту 28 квітня 2017 року закреслена та зазначено - 01 квітня 2019 року. На звороті заповіту міститься запис - закреслено «двадцять восьме квітня» «сімнадцятого» - не читати. Записано правильно: «перше березня» «дев`ятнадцятого» - вірити, приватний нотаріус, підпис, печатка приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О. Дату та час внесення виправлення нотаріус не зазначив (т. 1, а. с. 82).
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 11 червня 2019 року та постановою Верховного Суду від 17 вересня 2020 року, у справі № 333/4201/17 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Я. О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права спільної сумісної власності та визнання права власності на нерухоме майно задоволено частково.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 та  ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О. 29 лютого 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 86. 
Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . В іншій частині позову відмовлено (т. 1, а. с. 6-19).
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року у справі № 333/4061/19 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -  ОСОБА_4 , про застосування наслідків недійсності правочину задоволено. Стягнено з  ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 411 000,00 грн. Рішення суду першої інстанції набрало законної сили 10 лютого 2020 року (т. 1, а. с. 22-23).
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 липня 2021 року у справі № 333/4061/19 заява ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі №333/6986/18 задоволена. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2020 року у цивільній справі № 333/4061/19 за позовом ОСОБА_1 до  ОСОБА_5 про застосування наслідків недійсності правочину, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,  - ОСОБА_4 скасовано. Провадження у справі № 333/4061/19 закрито (т. 1, а. с. 20-21).
Відповідно до супровідного листа та ксерокопії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке повернулося до Комунарського районного суду м. Запоріжжя 15 березня 2021 року, направлені судом у справі № 33/4061/19 судову повістку, копію позовної заяви та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі ОСОБА_1 отримала 25 лютого 2021 року (т. 1, а. с. 48, 49). 
З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть випливає, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що було зроблено актовий запис 27 червня 2019 року за № 00139747918 та зареєстровано в реєстрі реєстратором Вознесенівського району у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Первинно було зазначено ОСОБА_4 по батькові як « ОСОБА_4 », дата народження « ІНФОРМАЦІЯ_2 », вік «44», місто смерті - Запорізька область, Вознесенівський район, м. Запоріжжя. Причина смерті отруєння неуточненою отруйною речовиною. Відомості про документ, що підтверджує факт смерті - лікарське свідоцтво про смерть від 26 червня 2019 року № 2194, Комунальна установа «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради, про що було видане свідоцтво про смерть від 29 червня 2019 року, серія та номер НОМЕР_1 . 
02 лютого 2021 року внесені зміни у вказаний актовий запис, на підставі висновку від 26 січня 2021 року № 07/21.16-87 Комунарського районного у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а саме: по батькові « ОСОБА_4 » виправлено на « ОСОБА_8 », вік з «44» виправлено на «43», дату народження з « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (т. 1, а. с. 78-79).
Згідно з протоколом пред`явлення трупа для впізнання від 14 січня 2021 року ОСОБА_4 була пред`явлена для впізнання фотокартка трупа невідомої жінки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1  у відділенні 5 міської клінічної лікарні м. Запоріжжя. ОСОБА_4 впізнав у покійній свою дружину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1, а. с. 47).
03 лютого 2021 року реєстратор Комунарського районного у м. Запоріжжі відділу державної Реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) видав повторне свідоцтво про смерть ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серія НОМЕР_2 , з якого випливає, що  ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 328 (т. 1, а. с. 62, 79).
Згідно зі спадковою справою № 10/2021 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_1 16 березня 2021 року звернулася  до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О. зі претензією кредитора. З метою захисту її прав при оформленні спадщини просила взяти до уваги наявність заборгованості спадкодавиці ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 74).
29 липня 2021 року до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Я. О. надійшли заяви про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 , від її сина ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 87, 88). 
28 вересня 2021 року надійшла заява ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Я. О., в якій вона просить видати свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 . У разі відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом просить видати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (т. 1, а. с. 97). 
Постановою від 28 вересня 2021 року № 326/02-31 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кардаш Я. О. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 березня 2019 року за № 203, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , спадкова справа № 10/2021, оскільки пропущений строк для прийняття спадщини, визначений частиною першою статті 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) (т. 1, а. с. 97).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Подання заяви про прийняття спадщини є дією, що її повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину у разі, коли він не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем.
Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, незнання положень закону тощо, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року
№ 6-1320цс17, а також у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.
Подібний висновок викладений Верховним Судом у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження
№ 61-17764св20), від 26 жовтня 2022 року у справі № 522/17925/16 (провадження № 61-1122св22).
З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до  пливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на  себічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Відмовивши у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з дати  складання заповіту, тобто з 01 березня 2019 року, позивачка була обізнана про заповіт, згідно з яким ОСОБА_5 всі свої права та обов`язки майнового характеру та все майно заповіла ОСОБА_1 , оскільки цей заповіт знаходився у неї. Позивачка та її представник не спростували зазначених обставин ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій. Про смерть ОСОБА_5 позивачці було відомо з 25 лютого 2021 року зі справи № 333/4061/19 за заявою ОСОБА_4 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Проте заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 позивачка подала лише 28 вересня 2021 року, тобто більше, ніж через два роки три місяці з дня смерті спадкодавиці, понад шість місяців з моменту, коли вона дізналася про смерть ОСОБА_4 та про наявність заповіту на її ім`я, не зазначивши існування об`єктивних та непереборних перешкод для прийняття спадщини у встановлені законом строки, тому не довела, що пропуск строку відбувся з поважних причин.
З такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив, що позивачка не знала про відкриття спадщини та не могла знати, оскільки лише 14 січня 2021 року ОСОБА_4 , який у справі є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, під час впізнання трупа, який було пред`явлено,впізнав ОСОБА_5 , та лише після цього, 02 лютого 2021 року до актового запису про смерть ОСОБА_5 були внесені зміни, які дозволили ідентифікувати її труп. 
Тобто, 02 лютого 2021 року з`явились юридичні підстави вважати, що відкрилася спадщина саме після померлої ОСОБА_5 . 
Також суди попередніх інстанцій встановили та не заперечували сторони, що  ОСОБА_1 отримала копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 25 лютого 2021 року разом із копією заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у цивільній справі № 333/4061/19. 
Встановивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що період, визначений законом для прийняття спадщини (6 місяців від дня відкриття спадщини) після смерті ОСОБА_5 закінчився 13 грудня 2019 року, проте з об`єктивних та непереборних перешкод спадкоємці не могли реалізувати своє право на прийняття спадщини до 02 лютого 2021 року (внесення змін до актового запису про смерть ОСОБА_5 ).
Суд першої інстанції встановив, що позивачка звернулася до нотаріуса з претензією кредитора 16 березня 2021 року, тобто через три тижні від 25 лютого 2021 року (коли дізналася про дату смерті ОСОБА_5 ), вважав цей строк своєчасним. 
У зв`язку із заведенням спадкової справи зі спадкового реєстру нотаріус Кардаш Я. О. отримала інформацію щодо наявності заповіту № 63842698, складеного ОСОБА_5 .
Встановлено, що спадкоємиця за заповітом ОСОБА_1 не проживала на час відкриття спадщини разом із спадкодавицею ОСОБА_5 .
Суд першої інстанції встановив, що позивачка отримала відмову нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину 28 вересня 2021 року у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, 19 листопада 2021 року звернулась до суду з позовною заявою про прийняття спадщини. 
Суд першої інстанції на підставі достатніх належних та допустимих доказах не встановив, що позивачка знала про наявність заповіту, складеного ОСОБА_5 на її ім`я.
Ухвалюючи рішення щодо поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини, суд врахував обставини встановлення факту смерті ОСОБА_5 , а також те, що саме за претензією ОСОБА_1 як кредитора заведена спадкова справа після померлої ОСОБА_5 , інші особи, які заявили про прийняття спадщини: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до нотаріуса 29 липня 2021 року, тобто, також із пропуском шестимісячного строку, та після звернення ОСОБА_1 .
З урахуванням установлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_5 .
Суд апеляційної інстанції  вважав, що позивачка знала про заповіт на її ім`я, вказавши, що у матеріалах спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , яка заведена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я. О., є копія примірника заповіту, викладеного на спеціальному бланку (а. с. 82), тобто того, що передається після його складання заповідачу або іншій особі на прохання заповідача, а не той екземпляр заповіту, що зберігається у справах нотаріуса; копія екземпляра заповіту, який викладений на спеціальному бланку, була надана позивачкою у цій справі, суду продемонстровано оригінал заповіту.
Установивши, що ОСОБА_1 пропустила строк для прийняття спадщини, не навівши обставин, що створювали об`єктивні та непереборні труднощі для неї щодо подання такої заяви, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме частину третю статті 1272 ЦК України, за змістом якої підлягає визначенню додатковий строк для прийняття спадщини лише за наявності поважної причини.
 З огляду на зміст рішення суду апеляційної інстанції його висновки суду апеляційної інстанції не ґрунтуються на достатніх належних і допустимих доказах у справі, є припущеннями, які суд зробив лише на наявності у спадковій справі копії заповіту.
Суд апеляційної інстанції не спростував висновки суду першої інстанції про поважність причин пропуску позивачкою строку для прийняття спадщини, не надав належної оцінки причинам пропуску нею строку звернення із заявою про прийняття спадщини у періоди від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття, а також протягом цього шестимісячного строку та до моменту звернення до нотаріуса або до суду.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18, провадження № 61-14962св19, вказано, що «обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що він не мав права на спадщину за законом у першу чергу, не знав про існування вищевказаного заповіту, тому не звертався до нотаріуса з відповідною заявою протягом визначеного законом строку»; «Виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд касаційної інстанції у окремих своїх постановах керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Враховуючи обставини справи, наявності заповіту на користь позивача як спадкоємця майна ОСОБА_4, недобросовісну поведінку відповідачів та нотаріуса, а також наведені позивачем причини, які є об`єктивними та істотними труднощами, суди відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що наявні правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини».
З огляду на встановлені у цій справі обставини, причини пропуску строку, на які посилалася позивачка (саме незнання про заповіт, обставини з`ясування про смерть ОСОБА_5 ), дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, суд першої інстанції дійшов обґрунтованогоь висновку про задоволення позову, оскільки встановив поважні причини пропуску позивачкою строку для прийняття спадщини, які є поважними та не залежали від її волі.
Верховний Суд зауважує, що оцінюючи доводи касаційної скарги та зміст судових рішень, керується аксіомою цивільного судочинства: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.
При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту, крім випадків, передбачених підпунктом 2.5 цього пункту (пункт 2.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджено наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5).
Отже, закон пов`язує виникнення у нотаріуса обов`язку вчиняти дії щодо сповіщення спадкоємців, перевіряти наявність заповіту.
У цій справі, суд першої інстанції встановив, що у зв`язку із заведенням спадкової справи за зверненням позивачки із претензією кредитора від 16 березня 2021 року зі спадкового реєстру нотаріус Кардаш Я. О. отримав інформація щодо наявності заповіту № 63842698 складеного   ОСОБА_5 .
У позовній заяві позивачка обґрунтовано зазначала, що нотаріус не здійснювала виклик спадкоємців за заповітом, бо момент заведення спадкової справи та наявність інформації про заповіт співпали в часі.
Доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених у постановах: Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, від 23 серпня 2017 року у справі № 2/235/10/16; Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17, провадження № 61-22510св18, від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17, провадження № 61-18261св18, від 07 серпня 2019 року у справі № 629/1886/18, провадження № 61-11600св19, від 20 листопада 2019 року у справі № 209/1795/18, провадження № 61-14842св19, від 21 листопада 2019 року у справі № 626/2055/18, провадження № 61-17906св19, від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18-ц, провадження
№ 61-5609св19, від 26 березня 2020 року у справі № 517/82/19, провадження № 61-1340св20, від 01 липня 2020 року у справі № 131/192/19, провадження № 61-22639св19, від 07 вересня 2020 року у справі № 389/3108/18, провадження № 61-17050св19, (необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини); Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року у справі № 761/42165/17-ц, провадження № 61-49121св18, від 09 квітня 2020 року у справі № 648/703/17, провадження № 61-41669св18, від 15 квітня 2020 року у справі № 190/106/18, провадження № 61-41455св18, від 10 червня 2020 року у справі № 640/13714/17, провадження № 61-44478св18, (на посадову особу органу місцевого самоврядування покладено обов`язок щодо повідомлення спадкодавця про необхідність подання заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини).
Правові висновки, викладені у вказаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду є застосовними до спірних правовідносин в частині правових висновків, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а в частині правових висновків, що на посадову особу органу місцевого самоврядування покладено обов`язок щодо повідомлення спадкодавця про необхідність подання заяви про прийняття спадщини за заповітом чи про відмову від її прийняття, не мають значення для вирішення цієї справи з огляду на встановлені обставини справи.
За наслідками перегляду оскаржуваного судового рішення Верховний Суд дійшов висновку про скасування постанови суду першої інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції, оскільки суд помилково витлумачив норму матеріального права та порушив норми процесуального права щодо оцінки обставин справи та доказів у справі. 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги  ОСОБА_1 , скасування постанови суду апеляційної інстанції, залишення в силі рішення суду першої інстанції.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Згідно зі статтею 4 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 2 270,00 грн з 01 січня 2021 року.
Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції на час подання касаційної скарги) за подання касаційної скарги на рішення суду справляється судовий збір в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
З урахуванням вказаного вище, судові витрати у вигляді судового збору за подання позову та касаційної скарги у розмірі 2 724,00 грн (908,00 грн + 1 816,00 грн) підлягають стягненню із відповідачів, тобто по 1 362,00 грн, на відшкодування сплаченого судового збору у судах першої та касаційної інстанцій. 
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 14 грудня 2022 року скасувати, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2022 рокузалишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору за подання позову та касаційної скарги у розмірі 1 362,00 грн із кожного.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
Судді:                                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                                        І. Ю. Гулейков
                                                                                                                        А. С. Олійник
                                                                                                                        С. О. Погрібний