ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" листопада 2023 р.           Справа№ 911/1768/22
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Пономаренка  Є.Ю.
суддів:            Барсук  М.А. 
          Руденко  М.А. 

при секретарі судового засідання Гуменюк І.О., 
за участю представників:
від прокуратури - Галась О.М.,
від першого позивача - представник не прибув,
від другого позивача - Ленько М.М., 
від відповідача -   Гавкалюк В.В.,
розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2023 у справі №911/1768/22 (суддя    Саванчук С.О., повний текст складено - 13.04.2023) за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Міністерства економіки України, Фонду державного майна України до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" про стягнення заборгованості.
ВСТАНОВИВ наступне.
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява (вх. №1532/22 від 21.09.2022) Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства економіки України та Фонду державного майна України до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" про стягнення 68  979  410, 37 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилається на порушення відповідачем положень ч. 5 ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" щодо строків сплати частини дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році, у зв`язку з чим за прострочення  виконання зобов`язань нарахована пеня в сумі 68  979  410, 37 грн.
Рішенням Господарського суду Київської області від 07.02.2023 у справі №911/1768/22 позов задоволено повністю; вирішено стягнути з відповідача до загального фонду Державного бюджету України (код класифікації доходів бюджету 21010500) пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди у сумі 68979410,37 грн. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено прострочення сплати частини дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році.
Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Заступника керівника Київської обласної прокуратури відмовити повністю.
В апеляційній скарзі апелянт вказує про помилковість визначення судом початкової дати нарахування пені, а також вказує про невірність визначення прокуратурою позивачів у даній справі.
Представник апелянта -  відповідача у справі  в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити. 
Представники прокуратури та другого позивача в судовому засіданні заперечили проти вимог апеляційної скарги та просили залишити оскаржуване рішення без змін.
Перший позивач правом на участь представника у даному судовому засіданні не  скористався, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином; про що свідчить довідка про доставку електронного документа (ухвали суду про призначення справи до розгляду на 13.11.2023) до його електронного кабінету.
Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім у даному судовому засіданні від першого позивача до суду не надійшло.
Слід також зазначити, що явка представників сторін не визнавалася обов`язковою, певних пояснень  суд не витребував.
Враховуючи належне повідомлення позивача, а також  з урахуванням того, що неявка його представника в судове засідання не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, вона  розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.
Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.
Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.  Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з прийняттям нового - про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.
Наказом Міністерства енергетики електрифікації України від 17.03.1995 №49 в результаті реструктуризації на базі Зміївської, Вуглегірської та Трипільської TEC створене Державне підприємство "Центренерго", яке у цьому ж році шляхом корпоратизації перетворене у Державну акціонерну енергогенеруючу компанію "Центренерго". 
У подальшому ДАЕК "Центренерго" перейменована у Відкрите акціонерне товариство "Державна енергогенеруюча компанія "Центренерго". 
Згідно з вимогами Закону України "Про акціонерні товариства" та на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 29.03.2011 Відкрите акціонерне товариство "Державна енергогенеруюча компанія "Центренерго" перейменоване в Публічне акціонерне товариство "Центренерго" (далі - відповідач).
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію випуску акцій від 06.07.2011, виданого Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку, статутний капітал відповідача становить 480229240,40 грн. та розподілений на 369407108 простих іменних бездокументарних акцій номінальною вартістю 1,30 грн. кожна.
За інформацією, оприлюдненою на офіційному веб-сайті Агентства з розвитку інфраструктури фондового ринку України, держава Україна в особі Фонду державного майна України є власником 289205117 простих іменних бездокументарних акцій відповідача, що становить 78,289% статутного капіталу. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2015 №271, функції з управління корпоративними правами держави в статутному капіталі відповідача покладені на Фонд державного майна України.
Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави" від 24.04.2019 №364 затверджено базовий норматив для суб`єктів господарювання, які за результатами 2018 року отримали чистий прибуток, що перевищує 50000000,00 грн., у розмірі 90%. 
На виконання рішення загальних зборів акціонерів відповідача від 03.04.3019 (протокол № 1 річних загальних зборів акціонерів Товариства), 26.06.2019 ним, відповідно до платіжного доручення №2346 від 26.06.2019, сплачено до Державного бюджету України дивіденди у сумі 195380693,32 грн., тобто, виходячи з базового нормативу 50% частки прибутку пропорційно розміру частки держави у статутному капіталі.
На виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави" від 24.04.2019 №364, 30.04.2021 загальними зборами акціонерів відповідача (протокол № 2 річних загальних зборів Товариства від 30.04.2021) прийнято рішення, яким затверджено загальний розмір річних дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році у розмірі 449214148,63 грн. та враховані оплати, що здійснені в 2019 році.
Частину дивідендів на державну частку за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році у розмірі 156304554,01 грн., сплачено відповідачем до Державного бюджету України частинами  23.07.2021, 13.08.2021, 15.09.2021, 12.10.2021, 15.11.2021 та 24.01.2022, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. 
На виконання вимог Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та Порядку нарахування пені на суму дивідендів на державну частку, несвоєчасно сплачених господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та господарським товариством, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) якого знаходяться у статутному капіталі господарського товариства, частка держави якого становить 100 відсотків, затвердженого Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.07.2013 №725, Міністерством економіки України видано такі накази:
- від 08.10.2021 №710-21 "Про нарахування пені публічному акціонерному товариству "Центренерго", ПАТ "Центренерго", яким нараховано пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету у розмірі 12036301,82 грн.;
- від 26.10.2021 №830-21 "Про нарахування пені публічному акціонерному товариству "Центренерго", ПАТ "Центренерго", яким нараховано пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету у розмірі 6306643,96 грн.;
- від 22.12.2021 №1116-21 "Про нарахування пені публічному акціонерному товариству "Центренерго", ПАТ "Центренерго", яким нараховано пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету у розмірі 16065637,53 грн.;
- від 23.12.2021 №1148-21 "Про нарахування пені публічному акціонерному товариству "Центренерго", ПАТ "Центренерго", яким нараховано пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету у розмірі 16653162,97 грн.;
- від 02.05.2022 №1102-22 "Про нарахування пені публічному акціонерному товариству "Центренерго", ПАТ "Центренерго", яким нараховано пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету у розмірі 17917664,09 грн.
Загальний розмір нарахованої пені за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету склав 68979410,37 грн.
Прокурор звернувся до суду про стягнення з ПАТ "Центренерго" пені в сумі 68979410,37 грн., нарахованої за несвоєчасно сплачені дивіденди за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році.
Так, прокурором було визначено Міністерство економіки України та Фонд державного майна України позивачами.
Обґрунтовуючи належність, як позивача, зокрема, Міністерства економіки України, прокурор вказав, що на останнє  покладено забезпечення здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до загального фонду Державного бюджету України пені, нарахованої на суму дивідендів на державну частку, несвоєчасно сплачених господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави. 
Стосовно визначення позивачем  Фонду державного майна України, то як вказує прокурор,  Фонд державного майна України, як орган, якому безпосередньо належать функції з управління державними корпоративними правами у статутному капіталі ПАТ "Центренерго", є повноважним суб`єктом у правовідносинах щодо стягнення з відповідача пені за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету.   
Місцевий господарський суд дійшов висновку щодо вірності визначення заступником керівника Київської обласної прокуратури Фонду державного майна України та Міністерства економіки України, у якості органів, уповноважених здійснювати функції держави у спірних правовідносинах та, відповідно, наявності підстав для представництва їх інтересів у суді. 
Колегія суддів щодо визначених прокуратурою позивачів, зазначає наступне.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Отже, норма пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".
Згідно з абзацами 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Відповідно до абзаців 1-3 частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Водночас згідно з положеннями частин третьої-п`ятої статті 53 ГПК у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Системне тлумачення положень частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України і частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).
Пунктом 2 частини першої статті 27 Закону України "Про акціонерні товариства" передбачено, що кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на отримання дивідендів.
Закон України "Про управління об`єктами державної власності" відповідно до Конституції України визначає правові основи управління об`єктами державної власності, зокрема корпоративними правами, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави).
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" об`єктами управління державної власності є, зокрема, корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави).
Нормами статті 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" визначено, що суб`єктами управління об`єктами державної власності можуть бути: Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури), державне підприємство, установа, організація або господарське товариство, 100 відсотків акцій (часток) якого належить державі або іншому господарському товариству, 100 відсотків акцій (часток) якого належать державі.
Відповідно до абзаців 6, 7 частини п`ятої статті 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави в яких становить 100 відсотків, сплачують дивіденди безпосередньо до Державного бюджету України у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, але не менше 30 відсотків, пропорційно розміру державної частки (акцій) у статутних капіталах господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій.
На суму дивідендів на державну частку, несвоєчасно сплачених господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та господарським товариством, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутному капіталі господарського товариства, частка держави якого становить 100 відсотків, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності, нараховується пеня, яка сплачується до загального фонду Державного бюджету України з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України від суми недоплати, розрахованої за кожний день прострочення платежу, починаючи з наступного дня після настання строку платежу і по день сплати включно.
Таким чином, дійсно право вимоги сплати дивідендів належало учаснику (акціонеру) товариства. Останній як учасник корпоративних відносин набуває суб`єктивного права вимагати відновлення своїх прав, у разі їх порушення, зокрема, притягнення до відповідальності порушника, у тому числі шляхом стягнення з того неустойки, якою забезпечувалося виконання порушеного зобов`язання.
Поряд з цим, 27.02.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві" від 16.01.2020 №465-IX, яким статтю 16 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" доповнено частиною 8 наступного змісту: "Контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати до бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями та дивідендів на державну частку господарськими товариствами, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, а також стягнення зазначених платежів до бюджету у разі їх несплати здійснюються податковими органами у порядку, встановленому Податковим кодексом України".
Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві" від 16.01.2020 №466-IX (далі - Закон №466-IX ), який набрав чинності 23.05.2020, внесено зміни до Податкового кодексу України.
Зокрема, пункт 191.1 статті 191 доповнено підпунктом 191.1.52 наступного змісту: "Контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 193 цього Кодексу, здійснюють контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати до бюджету дивідендів на державну частку господарськими товариствами, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, а також господарськими товариствами, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави в яких становить 100 відсотків".
Отже, з дня набрання законної сили Законом №466-IX (23.05.2020), органами, уповноваженими на здійснення контролю, зокрема, за своєчасністю нарахування та сплати до бюджету грошового зобов`язання з частини чистого прибутку (доходу) на державну частку, та, відповідно, проведення стягнення до Державного бюджету України дивідендів та пені, є контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 Податкового кодексу України. 
Наявність чіткого визначення у частині 8 статті 16 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та у статті 191.1.52 Податкового кодексу України органу, що уповноважений здійснювати стягнення дивідендів в дохід Державного бюджету України, виключає будь-які неузгодженості та подвійне тлумачення правових норм у цих правовідносинах.
Відповідно до статті 41.1 Податкового кодексу України контролюючими органами є, зокрема, податкові органи (центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, його територіальні органи) - щодо дотримання законодавства з питань оподаткування (крім випадків, визначених підпунктом 41.1.2 цього пункту), законодавства з питань сплати єдиного внеску, а також щодо дотримання іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, чи його територіальні органи.
Згідно зі статтею 41.4 Податкового кодексу України органами стягнення є виключно контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 цього пункту, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці в межах своїх повноважень. 
Інші державні органи не мають права проводити перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, у тому числі на запит правоохоронних органів (стаття 41.6 Податкового кодексу України).
Отже, законодавець відніс контроль за сплатою, а також стягнення грошового зобов`язання з частини чистого прибутку (доходу) на державну частку в дохід Державного бюджету України на дату звернення прокурора до суду з даним позовом виключно до компетенції податкових органів.
Колегія суддів враховує, що право на стягнення пені виникає виключно після прийняття рішення загальних зборів акціонерів про виплату дивідендів та відповідного наказу Міністерства економіки України, прийнятого на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 №702 (у редакції    постанови Кабінету Міністрів України від 22.05.2013 №416).
Як вбачається з матеріалів справи, 30.04.2021 загальними зборами акціонерів відповідача (протокол № 2 річних загальних зборів Товариства від 30.04.2021) прийнято рішення, яким затверджено загальний розмір річних дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2018 році у розмірі 449214148,63 грн. та враховані оплати, що здійснені в 2019 році.
Міністерством економіки України видано такі накази:
- від 08.10.2021 №710-21 "Про нарахування пені публічному акціонерному товариству "Центренерго", ПАТ "Центренерго", яким нараховано пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету у розмірі 12036301,82 грн.;
- від 26.10.2021 №830-21 "Про нарахування пені публічному акціонерному товариству "Центренерго", ПАТ "Центренерго", яким нараховано пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету у розмірі 6306643,96 грн.;
- від 22.12.2021 №1116-21 "Про нарахування пені публічному акціонерному товариству "Центренерго", ПАТ "Центренерго", яким нараховано пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету у розмірі 16065637,53 грн.;
- від 23.12.2021 №1148-21 "Про нарахування пені публічному акціонерному товариству "Центренерго", ПАТ "Центренерго", яким нараховано пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету у розмірі 16653162,97 грн.;
- від 02.05.2022 №1102-22 "Про нарахування пені публічному акціонерному товариству "Центренерго", ПАТ "Центренерго", яким нараховано пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету у розмірі 17917664,09 грн.
Отже, рішення загальних зборів акціонерів про виплату дивідендів та відповідні накази Міністерства економіки України про нарахування пені відповідачу  за несвоєчасно сплачені до Державного бюджету України дивіденди, що стали підставою звернення прокурора до суду, були прийняті після набрання чинності вищезазначеними законами, зокрема Законом №466-IX. 
Враховуючи, що здійснення контролю за своєчасністю нарахування та сплати до бюджету грошового зобов`язання з частини чистого прибутку (доходу) на державну частку господарськими товариствами, зазначеними у підпункті 191.1.52 пункту 191.1 статті 191, здійснюють починаючи з 23.05.2020 саме і лише податкові органи, то саме вони мають визначати факт несвоєчасної сплати дивідендів до Державного бюджету України, період затримки, і, як наслідок, нараховувати пеню та вчинити дії по її стягненню.
Тому саме лише нарахування 08.10.2021, 26.10.2021, 22.12.2021, 23.12.2021, 02.05.2022 (після набрання чинності Законом №466-IX) Міністерством економіки України пені за несвоєчасно сплачені до Державного бюджету України дивіденди, а також те, що вони нараховані за результатами фінансово-господарської діяльності відповідача у 2018 році, не свідчить, що дія цього Закону не розповсюджується на правовідносини щодо контролю за своєчасністю нарахування та сплати до бюджету частини чистого прибутку (доходу).
Крім того, Закон №466-IX, яким введено зазначені норми в дію, не містить будь-яких особливостей щодо їх застосування у часі, а отже, з моменту набрання чинності останнім контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати до бюджету грошового зобов`язання з частини чистого прибутку (доходу) на державну частку та, відповідно, повноваження з нарахування та стягнення до державного бюджету спірного у цій справі платежу - пені за несвоєчасну сплату до Державного бюджету України дивідендів належать виключно податковим органам незалежно від року, за який нараховані дивіденди. Ключовим у цій нормі є факт набуття з 23.05.2020 повноважень контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплатою цих бюджетних зобов`язань, і тому ці повноваження застосовуються також до дивідендів, нарахованих за попередні роки.
Враховуючи наведене,  посилання прокуратури на те, що податковий орган не був уповноважений та не міг здійснювати контроль за своєчасністю, достовірністю та повнотою нарахування дивідендів за вказаний період, оскільки такі повноваження виникли у нього лише з лютого 2020 року, підлягають відхиленню за необґрунтованістю.  
Щодо охоплення повноважень з контролю та стягнення дивідендів і пені, слід зазначити наступне.
Так, норма підпункту 191.1.52 пункту 191.1 статті 191 Податкового кодексу України відносить до повноважень податкових контроль за своєчасністю, достовірністю та повнотою нарахування та сплати дивідендів.  
Неустойка (різновидом якої є пеня) є видом забезпечення виконання зобов`язання (ст. 546 ЦК України).
Отже, саме по собі є логічним наявність у одного органу права стягнення, як за основним зобов`язанням (дивіденди), так і за його забезпеченням.
Також, ця функція (стягнення і неустойки) слідує з суті самої норми ПК України, в якій спеціально для ясності її тлумачення, вказано про контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплатою дивідендів. А отже, встановлення неповноти чи то несвоєчасності (тобто прострочення) і має наслідком для саме цього державного органу вжиття заходів по стягненню, як дивідендів, так і пені, нарахованої на прострочену чи недоплачену суму дивідендів.     
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.09.2023 у справі № 910/1978/22, згідно якої функція контролю за своєчасністю сплати грошового зобов`язання з частини чистого прибутку (доходу) на державну частку, у разі встановлення факту та періоду затримки сплати дивідендів, має мати наслідком нарахування пені саме контролюючим органом, оскільки інші органи не мають відповідних функцій контролю, а отже, не мають права встановлювати ані факт затримки сплати дивідендів, ані період затримки сплати, як і не мають права на стягнення відповідного грошового зобов`язання.
Таким чином, визначені прокурором позивачі - Міністерство економіки України та Фонд державного майна України не є органами, уповноваженими державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто вказані особи є неналежними позивачами.
Стосовно посилань прокуратури, в обґрунтування належності, визначеного нею позивача  - Міністерства економіки України про нарахування останнім пені відповідно до абзацу сьомого частини п`ятої статті 11    Закону України "Про управління об`єктами державної власності" та Порядку  нарахування пені на суму дивідендів на державну частку, несвоєчасно сплачених господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та господарським товариством, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) якого знаходяться у статутному капіталі господарського товариства, частка держави якого становить 100 відсотків, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2013 №725, колегія суддів зазначає наступне.
Так, наведений  Порядок розроблено відповідно до абзацу сьомого частини п`ятої статті 11    Закону України "Про управління об`єктами державної власності", і в цій нормі йдеться про особливості управління об`єктами державної власності. Однак цей порядок і норма, відповідно до якої його розроблено, визначаючи особливості управління об`єктами державної власності, не покладають на Міністерство економіки України, як одного з суб`єктів управління державною власністю, функції з контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати до бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями та дивідендів на державну частку господарськими товариствами, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, а також стягнення зазначених платежів до бюджету у разі їх несплати, які (функції) здійснюються податковими органами у порядку, встановленому    Податковим кодексом України, як то передбачено у частині восьмій статті 16 наведеного Закону (п. 5.44 постанові Верховного Суду від 20.09.2023 у справі № 910/1978/22). 
Отже, визначені прокуратурою позивачі є неналежними. 
Верховний Суд у своїх постановах зазначає, що у випадку, якщо суд встановить, що визначений прокурором позивач не є органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто, відбулося звернення прокурора в інтересах неналежного позивача, це має процесуальним наслідком відмову в задоволенні відповідного позову (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05.10.2021 у справі №925/1214/19, від 16.02.2022 у справі №904/1407/21, від 19.05.2022 у справі №904/5558/20).
Отже, встановлення судом факту звернення прокурора в інтересах неналежних позивачів є наслідком відмови в задоволенні позову.
Рішення є законним тоді, коли суд,  виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини,  вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і  правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що господарським судом не було всебічно, повно та об`єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, що призвело до  невірних висновків  в частині задоволення  позову.
Відповідно до п.  2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної  скарги  має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  підлягає  задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - скасуванню, з  прийняттям нового  - про відмову у задоволенні позову.  
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на прокуратуру.
При цьому, колегія суддів дійшла також висновку про задоволення клопотання апелянта та повернення  зайво сплаченого ним судового збору за подання апеляційної скарги, враховуючи наступне.
Статтею 4 Закону України "Про судовий збір"    (у редакції, яка діє на дату звернення з апеляційною скаргою), встановлені ставки судового збору в таких розмірах:
- за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (частина третя  статті 4 Закону України "Про судовий збір").
Особи, які після 04.10.2021 подають до суду документи в електронній формі з використанням системи "Електронний суд", мають правомірні очікування, що розмір судового збору, який підлягає сплаті ними, у такому разі буде розрахований із застосуванням понижуючого коефіцієнта, що прямо передбачено в  Законі України "Про судовий збір" (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 916/228/22).
Апеляційна скарга була подана відповідачем в електронній формі з використанням системи "Електронний суд", а тому судовий збір за її подання розраховується із застосуванням понижуючого коефіцієнта.
Таким чином,  за подання апеляційної скарги у даній справі судовий збір розраховується наступним чином: 868  350, 00 грн. (обґрунтований розмір судового збору за подання позовної заяви) х 150% х 0,8, та дорівнює 1  042  020, 00 грн.
Апелянтом сплачено згідно платіжної інструкції  від 27.06.2023 №1794 судовий збір у розмірі 1  302  525, 00 грн., тобто у більшому розмірі, а тому зайво сплачена сума (260  505,00  грн.) підлягає поверненню скаржнику.
Керуючись ст.ст.  240,  269, 275,  281  - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2023 у справі №911/1768/22 задовольнити повністю.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2023 у справі №911/1768/22 про задоволення позову скасувати.
3. Прийняти нове рішення по справі №911/1768/22, яким у задоволенні позову  Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі: Міністерства економіки України, Фонду державного майна України до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" про стягнення заборгованості, відмовити повністю.
4. Стягнути з Київської обласної прокуратури на користь Публічного акціонерного товариства "Центренерго" судовий збір з подання апеляційної скарги в сумі 1  042  020 грн.
5. Доручити Господарському суду Київської області видати відповідний наказ.
6. Повернути Публічному акціонерному товариству "Центренерго" з Державного бюджету України перераховану ним згідно платіжної інструкції  від 27.06.2023 №1794 надмірно сплачену  суму судового збору у розмірі 260  505,00  грн. Підставою повернення судового збору є дана постанова підписана судом та скріплена печаткою суду. 
7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.
Повний текст постанови складено: 24.11.2023 року. 
Головуючий суддя                                                            Є.Ю. Пономаренко 

Судді                                                                                М.А. Барсук

                                                                                М.А. Руденко