ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/2714/22	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:  
Головуючого судді: Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Господарського суду Одеської області від 05.06.2023
по справі №916/2714/22
за позовом Військової академії (м. Одеса)
до  Військової частини НОМЕР_1 
про стягнення 5167,98 грн.,
(суддя першої інстанції: Літвінов С.В. дата та місце ухвалення рішення: 05.06.2023, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка,29),          
                                        
У жовтні 2022 року Військова академія (м. Одеса)    (далі – позивач) звернулась до  Господарського суду Одеської області із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просила суд стягнути заборгованість у сумі 5167,98 грн., як виплату пов`язану з харчуванням військовослужбовців під час відбування покарання у військовій частині.
Позивач зазначав у своєму позові, що  ним направлялась претензія командиру Військової частини НОМЕР_1 за №14/1/28 від 28.01.2020, акт №14/1/12 та рахунок №14/1/20 щодо сплати (відшкодування) витрат за харчування стосовно військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 , що відбували покарання на гауптвахті військової частини НОМЕР_2 . Разом із тим, оскільки відповідачем не було здійснено відшкодування витрат з харчування військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 , керуючись ст.ст. 4, 12, 20,27, 129, 162, 164 Господарського процесуального кодексу України, ст. 197 Господарського кодексу України, ст.ст. 11, 525, 526, 530 Цивільного кодексу України, позивач звернувся до господарського суду з вимогою зобов`язати відповідача сплатити заборгованість перед Військовою академією (м. Одеса) у сумі 5167,98 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.06.2023 (суддя – Літвінов С.В.) позов Військової академії (м. Одеса) задоволено повністю; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Військової академії (м. Одеса) основний борг у сумі 5167,98 грн. та судовий збір в сумі 2481 грн.
Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час виникнення спірних правовідносин, а саме знаходження військовослужбовців на гауптвахті (з 13.03.2016 по 28.10.2016), був чинний   наказ Міністерства оборони України від 26.09.2013 № 656   «Про затвердження Інструкції про порядок та умови тримання засуджених, узятих під варту та затриманих військовослужбовців». Зі змісту   цієї Інструкції вбачається, що підставою для відшкодування коштів на харчування військовій частині, на забезпеченні якої знаходиться гауптвахта, є складений відповідно до вимог згаданої Інструкції рахунок та акт на відшкодування витрат, які надсилаються у військову частину відповідного військового формування, в якій проходить (проходив) військову службу засуджений військовослужбовець. Ця інструкція визначає, що військова частина відповідного військового формування, в якій проходить (проходив) військову службу засуджений військовослужбовець, здійснює перерахунок коштів військовій частині, на забезпеченні якої знаходиться гауптвахта, у 10-денний строк з дня надходження рахунка на підставі складеного акту.
Місцевий господарський суд, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню, оскільки позивачем доведено обставину настання у відповідача строку для здійснення перерахунку спірних коштів. Доказів, спростовуючих позовні вимоги, відповідачем не надано.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 05.06.2023 по справі №916/2714/22 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Військової академії (м. Одеса) відмовити  в повному обсязі.
Апелянт зазначає, що відповідно до п. 9. Розділу VIII Наказу Міністерства оборони України №656 «Про затвердження Інструкції про порядок і умови тримання засуджених, узятих під варту та затриманих військовослужбовців», засуджені військовослужбовці забезпечуються харчуванням за нормою №1 - загальновійськова відповідно до постанови №426, через військову частину (установу), до якої прикріплена на продовольче забезпечення гауптвахта.
Військовою частиною (установою), на продовольчому забезпеченні якої знаходиться гауптвахта, для відшкодування витрат за харчування та тримання засуджених військовослужбовців інших військових формувань, які відбувають покарання на гауптвахті, у двох примірниках оформлюються рахунок та акт на відшкодування витрат на тримання військовослужбовців, військовозобов`язаних інших військових формувань (далі – Акт) на підставі розрахунків відповідних служб. Цей рахунок та Акт надсилаються у військову частину відповідного військового формування, в якій проходить (проходив) військову службу засуджений військовослужбовець, для проведення оплати (два примірники Акта, скріплені гербовою печаткою військової частини іншого військового формування, повертаються до військової частини, на продовольчому забезпеченні якої знаходиться гауптвахта).
Військова частина іншого військового формування у 10-денний строк з дня надходження рахунку на підставі складеного Акта перераховує кошти військовій частині, на забезпеченні якої знаходиться гауптвахта. Отримані кошти за відшкодування витрат на харчування та тримання засуджених військовослужбовців військова частина перераховує в повному обсязі на відповідний рахунок Міністерства оборони України.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, відповідач зазначає, що протягом 2016-2018 років військовослужбовці Військової частини НОМЕР_1 відбували покарання у різний період часу, забезпечення харчування якої покладено на Військову академію (м. Одеса). Поряд з цим, з претензією позивач звернувся до відповідача лише у 2022 році. А оскільки за період 2016-2018 років від позивача не надходило рахунків на оплату харчування військовослужбовців на гауптвахті, дана заборгованість в органах Державної казначейської служби не була облікована, а тому її погашення є неможливим.
Посилаючись на норми Бюджетного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, відповідач вважає, що посадові особи Військової частини НОМЕР_1 діяли у спосіб та в межах, визначених законодавством. 
Відповідач вважає, що рішення суду першої інстанції було прийнято без дослідження усіх доказів, що мають значення у справі, а отже є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.07.2023 відкрито з поновленням пропущеного процесуального строку апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 05.06.2023 по справі №916/2714/22; встановлено строк учасникам справи для подання відзиву на апеляційну скаргу та інших заяв та клопотань протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі; вирішено розглядати апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 у спрощеному позовному провадженні   без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/2714/22.
24.07.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/2714/22.
25.07.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Військової академії (м. Одеса) надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Позивач вважає вимоги, викладені в апеляційній скарзі безпідставними, незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення Господарського суду Одеської області від 05.06.2023 року по справі №916/2714/22 законним, об`єктивним та ухваленим із правильним застосуванням норм як матеріального, так і процесуального права.
У своєму відзиві позивач зазначає, що упродовж 2016-2018 роки між Військовою академією (м. Одеса) та Військовою частиною НОМЕР_1 (Державна прикордонна служба України) виникли правовідносини пов`язані з забезпеченням харчування військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 , а саме забезпечення харчуванням військовослужбовців, які відбувають покарання на гауптвахті Військової частини НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ).
У зв`язку з тим, що відповідно до розпорядження заступника Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України з матеріально – технічного забезпечення від 26.07.2012 року № 116/10/173 до Військової академії (м. Одеса) на продовольче забезпечення зараховані (прикріплені) військові частини, які перебували раніше на продовольчому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_3 , у тому числі, Військова частини НОМЕР_2 . На підставі зазначеного розпорядження послуги з надання харчування військовослужбовцям, які відбувають покарання на гауптвахті Військової частини НОМЕР_2 (інших військових формувань) надавалися Військовою академією (м. Одеса) на підставі витягів з наказів Військової частини НОМЕР_2 про прибуття військовослужбовців для відбування покарання на гауптвахті та припинялися на підставі витягів з наказів Військової частини НОМЕР_2 про закінчення строку відбування покарання на гауптвахті.
Позивач зазначає, що відповідно до ст. 222 Господарського кодексу України, Військовою академію (м. Одеса) була направлена претензія командиру Військової частини НОМЕР_1 за вих. № 14/1/28 від 28.01.2020 року акт № 14/1/12 (зазначений акт у Військової академії відсутній) та рахунок № 14/1/20 щодо сплати (відшкодування) витрат за харчування стосовно військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 , що відбували покарання на гауптвахті Військової частини НОМЕР_2 . 
З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, строк відшкодування витрат на харчування військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 є таким, що настав. Крім того, позивач зазначає у відзиві, що вказаною статтею не визначено часового показника (терміну) направлення рахунку від Міноборони до інших військових формувань.
Позивач також звертає увагу суду, що відповідно до листів Військової частини НОМЕР_1 від 10.02.2020 вих. №703/1187 та від 23.03.2020 вих. № 703/2839 слідує, що зазначена військова частина претензію Військової академії (м. Одеса) від 28.01.2020 року вих. №14/1/28 отримала, але відмовляється її виконувати посилаючись на те, що Військова академія (м. Одеса) протягом 2016 – 2018 років не проводила роботи щодо відшкодування заборгованості Військовою частиною НОМЕР_1 за отримані послуги та, у зв`язку з тим, що військовою частиною заборгованість за 2016 – 2018 роки не була облікована в органах Державної казначейської службі України та погашення її неможливе.
Крім того, позивач звертає увагу суду, що відповідно до відзиву на позов Військової частини НОМЕР_1 від 02.11.2022 року вих. №14/9696-22вих слідує, що військова частина не заперечує, що у період з 2016 по 2018 роки військовослужбовці військової частини НОМЕР_4 відбували покарання на гауптвахті військової частини НОМЕР_2 та забезпечувалися послугами харчування, які надавала Військова академія (м. Одеса).
Діючим на час виникнення правовідносин законодавством не передбачений та не визначений обов`язок військової частини (установи), до якої прикріплена на продовольче забезпечення гауптвахта, щодо часового показника (терміну) направлення рахунку від Міноборони до інших військових формувань, а визначено, що у 10-ти денний строк з дня надходження рахунка на підставі складеного акту військова частина іншого військового формування повинно перерахувати кошти з надання послуг з харчування.
Таким чином на підставі вищезазначеного, позивач вважає, що вимога Військової академії (м.Одеса) про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 5167,98 грн. є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Крім того позивачем у 2020 році, відповідно до вимог ст. 222 Господарського процесуального кодексу України та ч.1 ст. 19 Господарського процесуального кодексу України, з метою досудового врегулювання спору було направлено претензію (лист) командиру Військової частини НОМЕР_1 від 28.01.2020 року вих. № 14/1/28, акт № 14/1/12 та рахунок № 14/1/20, що не суперечить вимогам чинного законодавства, тобто вимогами чинного законодавства не визначено часового показника (терміну) направлення претензії (листів), актів, рахунків, але відповідач відмовився здійснити оплату за надані послуги та вважає, що пропущений трирічний термін пред`явлення позовних вимог.
Позивач вважає, що ним не було порушено трирічний строк для звернення до суду, оскільки такий строк слід відрахувати з часу направлення претензії та рахунку (тобто з 28.02.2020).
Крім того, позивач зазначає, що апеляційна скарга відповідача не містить посилання на обставини, передбачені ст. ст. 277, 278 Господарського процесуального кодексу України, за яких рішення суду підлягає скасуванню. 
Зважаючи на вищевикладене, позивач вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності до вимог матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення – без змін.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
В матеріалах справи наявна телеграма заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України з матеріально-технічного забезпечення генерал-майором Толочним Ю.В., відповідно до якої було надано розпорядження від 26.07.2012 №116/10/173мтз щодо зарахування Військовою академією на продовольче, речове забезпечення та забезпечення пально-мастильними матеріалами особового складу Військової частини НОМЕР_3 та військових частин, що знаходились у неї на відповідних видах забезпечення.
У період 2016-2018 роках військовослужбовці Військової частини НОМЕР_1 відбували покарання на гауптвахті у Військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується рахунком позивача №14/1/20 без дати, наявних в матеріалах справи, та не заперечується сторонами (а.с.8).
За здійсненим позивачем розрахунком грошові витрати останнього на харчування вищевказаних військовослужбовців становлять 5167,89 грн. Відповідач обставину проходження цими військовослужбовцями покарання у зазначеному позивачем періоді та вірність здійсненого позивачем розрахунку не заперечує.
На підтвердження направлення рахунку на суму 5167,89 грн. позивач до матеріалів справи долучив лист від 28.01.2020 №14/1/28. Обставина ухилення відповідача від здійснення оплати вартості витрат позивача на харчування військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 стала підставою для звернення позивача до суду з позовом, що розглядається в межах цієї справи. Доказів направлення / отримання цього листа матеріали справи не містять.
Водночас, у справі містяться листи відповідача від 10.02.2020 та від 23.03.2020, в якому останній наголошує, що протягом 2015-2018 років не проводилась робота щодо відшкодування заборгованості Військовою частиною НОМЕР_1 за отримані послуги.
Суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що під час розгляду справи відповідач визнав обставину отримання рахунку на спірну суму разом з актом 30.01.2020, зазначене скаржником в апеляційній скарзі не заперечується.
Враховуючи, що відповідач своїми діями порушив права та законні інтереси Військової академії (м. Одеса), позивач звернувся до суду з позовною заявою, згідно якої просить суд стягнути з відповідача суму боргу за надані послуги в розмірі 5167,98 грн. та 2481 грн. судового збору.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України   цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Статтею 15 Цивільного кодексу України   визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1   ст. 16 Цивільного кодексу України   визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ч.2   ст.16 Цивільного кодексу України   способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до вимог ч. 1   ст. 526 Цивільного кодексу України   зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1   ст. 525 Цивільного кодексу України   одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч. 1, 7   ст.193 Господарського кодексу України.
Статтею 610 Цивільного кодексу України   встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1   ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом п. 6.10 Розділу VI   Інструкції про порядок і умови утримання засуджених, узятих під варту та затриманих військовослужбовців, затвердженої   наказом Міністерства оборони України від 26.09.2013   №656   (в редакції, чинній на момент проходження покарання військовослужбовцями на гауптвахті та на час отримання відповідачем акту та рахунку), забезпечення харчуванням (гарячою їжею) засуджених офіцерів, військовослужбовців старшинського, сержантського та рядового складу військової служби за контрактом, військовослужбовців строкової військової служби, які відбувають покарання на гауптвахті, здійснюється за нормою № 1-загальновійськова, відповідно до вимог   постанови Кабінету Міністрів України від 29 березня 2002 року № 426 "Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації"   через військову частину, до якої прикріплена на продовольче забезпечення гауптвахта. Добова відомість зарахування та зняття засуджених, узятих під варту та затриманих військовослужбовців з продовольчого забезпечення (додаток 27) щодня подається начальником гауптвахти у військову частину, на продовольчому забезпеченні якої знаходиться гауптвахта. 
При цьому у цих відомостях окремим рядком зазначається кількість військовослужбовців, які харчуються за плату. На продовольче забезпечення засуджені військовослужбовці, які тримаються на гауптвахті, зараховуються наказом командира військової частини (на продовольчому забезпеченні якої знаходиться гауптвахта) встановленим порядком. 
Військовою частиною для відшкодування витрат за харчування та утримання засуджених військовослужбовців інших військових формувань, які відбувають покарання на гауптвахті, у двох примірниках оформлюються рахунок та акт на відшкодування витрат на утримання військовослужбовців, військовозобов`язаних інших військових формувань (далі - Акт) (у тому числі за надання послуг під час проходження стаціонарного лікування в закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України) на підставі розрахунків відповідних служб. Ці рахунок та Акт надсилаються у військову частину відповідного військового формування, в якій проходить (проходив) військову службу засуджений військовослужбовець, для проведення оплати (2 примірники Акта, скріплені гербовою печаткою військової частини іншого військового формування, повертаються до військової частини, на продовольчому забезпеченні якої знаходиться гауптвахта). Військова частина іншого військового формування у 10-денний строк з дня надходження рахунка на підставі складеного Акта перераховує кошти військовій частині, на забезпеченні якої знаходиться гауптвахта. Отримані кошти за відшкодування витрат на харчування та утримання засуджених військовослужбовців військова частина перераховує у повному обсязі на відповідний рахунок Міністерства оборони України.
Відповідно до   ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 3   ст. 903 Цивільного кодексу України   встановлено, що у разі якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Отже, як вірно було встановлено судом першої інстанції, на час виникнення спірних правовідносин, а саме знаходження військовослужбовців на гауптвахті (з 13.03.2016 по 28.10.2016), був чинний   наказ Міністерства оборони України від 26.09.2013 №656   Про затвердження Інструкції про порядок та умови тримання засуджених, узятих під варту та затриманих військовослужбовців. Зі змісту   цієї Інструкції вбачається, що підставою для відшкодування коштів на харчування військовій частині, на забезпеченні якої знаходиться гауптвахта, є складений відповідно до вимог згаданої Інструкції рахунок та акт на відшкодування витрат, які надсилаються у військову частину відповідного військового формування, в якій проходить (проходив) військову службу засуджений військовослужбовець, для проведення оплати. Ця інструкція визначає, що військова частина відповідного військового формування, в якій проходить (проходив) військову службу засуджений військовослужбовець, здійснює перерахунок коштів військовій частині, на забезпеченні якої знаходиться гауптвахта, у 10-денний строк з дня надходження рахунка на підставі складеного акту.
Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що відповідач акт та рахунок на відшкодування спірних коштів від позивача отримав. Ця обставина підтверджується наявним у справі листами відповідача від 10.02.2020 та від 23.03.2020, зворотнього відповідач не довів.
Станом на день розгляду справи, відповідач борг не сплатив, документів спростовуючих позовні вимоги не надав.
Отже, оскільки позивачем доведена обставина настання у відповідача строку для здійснення перерахунку спірних коштів, а відповідачем не спростовано вірних висновків суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а тому рішення підлягає залишенню без змін.
Відповідно до вимог ч.1   ст.73 Господарського процесуального кодексу України   доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.ч.1,3   ст.74 Господарського процесуального кодексу України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі   ст.76 Господарського процесуального кодексу України   належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до   ст.77 Господарського процесуального кодексу України   обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі   ст.78 Господарського процесуального кодексу України   достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до   ст.79 Господарського процесуального кодексу України   достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, підлягають відхиленню, як такі, що не відповідають чинному законодавству, не ґрунтуються на належних доказах і спростовуються фактично встановленими судом обставинами та матеріалами справи.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а тому, вони не можуть слугувати для його скасування з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
В той же час, висновки суду першої інстанції, викладені у рішенні Господарського суду Одеської області від 05.06.2023 по справі №916/2714/22 є правомірними та такими, що зміні або скасуванню не підлягають.
Відповідно до   ст. 236 Господарського процесуального кодексу України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Частиною 1-3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на наведене, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 05.06.2023 по справі №916/2714/22 - без змін.
Судовий збір за подання апеляційної скарги, у відповідності до   ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 05.06.2023 по справі №916/2714/22 залишити без задоволення. 
Рішення   Господарського суду Одеської області від 05.06.2023 по справі №916/2714/22  – залишити без змін.
Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя:                                                  Н.М. Принцевська

Судді:                                                                                  Г.І. Діброва

                                                                                          А.І. Ярош