ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

1 листопада 2023 року                                                    м. Чернівці
справа № 727/2771/23
провадження №22-ц/822/822/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Литвинюк І.М., Лисака І.Н.
секретар Собчук І.Ю. 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 серпня 2023 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Партнерс», ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ТОВ «Кредит Партнерс», ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним.  29.09.2008 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №11398942000.
Згідно умов договору позивач для особистих потреб: на придбання квартири отримала кредит у розмірі 126 400 доларів США.
Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29.09.2008 року між сторонами був укладений договір іпотеки №94542, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .
У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором, рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 28.01.2010 року із ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було стягнуто солідарно на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 098 811 грн 42 коп.
Після ухвалення судового рішення право вимоги за кредитним договором неодноразово переуступалось. Востаннє право вимоги за кредитним договором від 29.09.2008 року перейшло до ТОВ «Кредит Партнерс» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги №30072021 від 30.07.2021 року.
Нещодавно позивачу стало відомо, що її квартира АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08.11.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №2640.
Так, п.5.2.2 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
Вбачається, що ТОВ «Кредит Партнерс», до якого перейшло право вимоги за кредитним договором та права іпотекодержателя за договором іпотеки, скористалося встановленим домовленістю застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя та продало квартиру ОСОБА_2 .
Зазначила, що укладений договір купівлі-продажу не відповідає вимогам закону та порушує її законні права й інтереси.
Зокрема, позивач вважає, що ТОВ «Кредит Партнерс» неправомірно набуло статусу кредитора за кредитним договором та статусу іпотекодержателя за договором іпотеки, оскільки товариство мало мати ліцензію на вчинення операцій з іноземною валютою.
Проте, Національний банк України повідомив, що ним не видавалося на ім`я ТОВ «Кредит Партнерс» ліцензія на здійснення валютних операцій.
Окрім того, вказувала на те, що номінальна вартість прав вимоги, стягнута за рішенням суду (1098811 грн 42 коп), значно перевищує ціну їх продажу згідно договору (672167 грн 50 коп.), що вказує на надання фактором фінансової послуги за плату та є визначальною ознакою договору факторингу.
Враховуючи те, що у ТОВ «Кредит Партнерс» не могло виникнути прав іпотекодержателя за договором іпотеки, у нього відсутні правові підстави для укладення оспорюваного договору, а тому такий договір купівлі-продажу є недійсним.
Також зазначила, що ТОВ «Кредит Партнерс» було порушено вимоги законодавства в частині визначення ціни продажу квартири. Відповідач не узгоджував із нею вартість квартири при укладенні оспорюваного правочину. У такому разі вартість квартири повинна була визначатися на підставі відповідної оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності. У випадку проведення такої оцінки вартості нерухомого майна, її було проведено без обстеження квартири, що не відповідає вимогам закону.
Будь-який огляд об`єкту оцінки: квартири, в якій вона проживає, не проводився. А тому виготовлений звіт не може вважатися обґрунтованим.
Крім того, ТОВ «Кредит Партнерс» належним чином не повідомило її про свій намір продати квартиру та не надало їй звіт про розподіл коштів від такого продажу, чим порушило вимоги ст.38 Закону України «Про іпотеку».
Вона не отримувала від ТОВ «Кредт Партнерс» повідомлення про те, що у разі неповернення коштів у розмірі 1098811 грн 42 коп, її квартира буде продана третій особі на підставі іпотечного застереження.
Наведені порушення свідчать про недійсність оскаржуваного правочину.
Позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована в АДРЕСА_2 , укладеного між ТОВ «Кредит Партнерс» та ОСОБА_2 , від 08.11.2021 року, який зареєстрований в реєстрі за №2640.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 серпня 2023 року в позові ОСОБА_1 до ТОВ «Кредит Партнерс», ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним – відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
         В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між ТОВ «Кредит Партнерс» та ОСОБА_2 від 08 листопада 2021 року, який зареєстрований в реєстрі за №2640.
       Вирішити питання про стягнення із відповідачів на користь позивачки понесених нею судових витрат в суді першої та апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  зазначає, шо відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того що 
обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права є неефективним  і вона має право захистити свої порушені права шляхом витребування спірного майна в порядку ст.388 ЦК України.
Однак, апелянт не погоджується із рішенням суду першої інстанції, оскільки вважає, що воно прийняте без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вважаючи, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту, суд першої інстанції не надавав оцінки встановленим обставинам. Водночас, на обґрунтованість заявлених позовних вимог свідчать такі обставини.
Наданий відповідачами звіт оцінки квартири є неповним, він не відповідає вимогам закону, оцінка проводилася без огляду квартири. Окрім того, такий звіт стосується квартири АДРЕСА_3 , а не АДРЕСА_4 . Жодних доказів проведення належної оцінки квартири АДРЕСА_4 відповідачі не надали.
ОСОБА_2 являючись засновником ТОВ «Кредит Партнерс» своєю довіреністю уповноважила ОСОБА_4 продати квартиру позивачки та сама ж виступила покупцем такої квартири.
ТОВ «Кредит Партнерс» посилалося на те, що направляло позивачці вимогу про погашення заборгованості. Однак, в наданій товариством вимозі вказана сума 8 517 989 грн 25 коп, що не відповідає дійсному розміру боргу, який було встановлено рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 28 січня 2010 року по справі №2-343/2010, що складає 1 098 811 грн 42 коп.
ТОВ «Кредит Партнерс» після продажу квартири за 1 638 000 грн, що значно перевищує розмір заборгованості, яка була встановлена судом, не надало позивачці звіт про розподіл коштів від такого продажу та не повернуло належних їй сум.
Водночас, жодних доказів того, що у ТОВ «Кредит Партнерс» були боргові зобов`язання перед ОСОБА_2 як і будь-яких бухгалтерських документів на підтвердження таких доводів надано не було.
Вищезазначені аргументи прямо суперечать умовам договору купівлі- продажу, де чітко зазначено що відчуження здійснювалося саме за рахунок грошових коштів, а не шляхом взаємозаліку зобов`язань.
Водночас, ТОВ «Кредит Партнерс» як іпотекодержатель, мав право саме продати предмет іпотеки третій особі, а не відчужити в інший спосіб. Так, Законом «Про іпотеку» чітко передбачено саме право продажу предмету іпотеки третій особі на підставі відповідного іпотечного застереження.
Із вищезазначеного слідує, що ТОВ «Кредит Партнерс» фактично подарувало квартиру ОСОБА_2 , що суперечить положенням Закону «Про іпотеку» та є підставою для визнання такого правочину недійсним.
В існуючих правовідносинах ОСОБА_2 не може вважатися добросовісним набувачем. ОСОБА_2 кошти за придбану нерухомість не передавала. Фактично між відповідачем було укладено удаваний правочин купівлі продажу, яким вони приховали договір дарування. 
Суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам справи та дійшов помилкового висновку про неналежний спосіб захисту.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено наступне. 29.09.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір споживчого кредиту №11398942000.
Згідно умов договору позивач отримала кредит у розмірі 126400 доларів США зі сплатою 14,5 % річних та кінцевим строком повернення кредиту 27.04.2029 року. Цільове призначення кредиту: для особистих потреб позичальника, а саме на придбання квартири.
Того ж дня, 29.09.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки (нерухомого майна) №94542.
Відповідно до умов укладеного договору іпотеки, іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_5 та належить іпотекодавцю на праві власності. Ринкова вартість предмету іпотеки становить 720298 гривень.
Іпотекою забезпечується повернення кредиту, наданого іпотекодержателем для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку.
У пункті 4.1 Договору іпотеки сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечено іпотекою за цим Договором.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі, зокрема, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку».
У розділі 5 Договору сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Позасудове врегулювання здійснюється одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема: отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 28.01.2010 року позов АКІБ «УкрСиббанк» було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 098 811 грн 42 коп.
ТОВ «Кредит Партнерс» набуло право вимоги за кредитним договором №11398942000 від 29.09.2008 року та договором іпотеки №94542 на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, договору купівлі-продажу майнових прав №1429/к від 22.05.2019 року, договору купівлі-продажу майнових прав №22052019 від 22.05.2019 року, договору купівлі-продажу прав вимоги №30072021 від 30.07.2021 року.
Договір купівлі-продажу прав вимоги №30072021 від 30.07.2021 року, укладений між ТОВ «ФК «Гефест» та ТОВ «Кредит Партнерс», на час розгляду справи судом є чинним та не входить до предмету доказування у межах даного спору.
08.11.2021 року між ТОВ «Кредит Партнерс» - «продавець» та ОСОБА_2 - «покупець» було укладено договір купівлі-продажу.
За змістом вказаного договору продавець, діючи відповідно до вимог ст.38 Закону України «Про іпотеку», розуміючи значення своїх дій без будь-якого примушення, продав, а покупець купила нерухоме майно, розташоване за адресою : АДРЕСА_2 . Квартира складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 99,60 кв.м., в тому числі житловою площею 66,40 кв.м. Зазначене нерухоме майно належить ОСОБА_6 .
Право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить іпотекодержателю на підставі:
-іпотечного договору №94542, посвідченого 29.09.2008 року приватним нотаріусом Хоменко М.О. за №7525;
-договору купівлі-продажу майнових прав №1429/к від 22.05.2019 року, договору купівлі-продажу майнових прав №22052019 від 22.05.2019 року, договору купівлі-продажу №30072021 від 30.07.2021 року;
-договору про відступлення прав за договором іпотеки від 30.07.2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «Гефест» та ТОВ «Кредит Партнерс».

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши суддю-доповідача та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному спорі позивачем ОСОБА_1 обраний спосіб захисту порушеного права є неефективним і вона має право захистити свої порушені права шляхом звернення до суду з позовом про витребування спірного майна в порядку статті 388 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з цим.
Предметом спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного між ТОВ «Кредит Партнерс» та ОСОБА_2 від 08 листопада 2021 року та скасування державної реєстрацію права власності за  ОСОБА_2 . 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
1950 року визнається право людини на доступ до правосуддя,
а статтею 13 – на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права,
яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав
та вплив на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором,
та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту,
який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право
або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду
та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права
чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження
№ 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі
№ 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року
у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити
до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом
або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення
про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29 вересня
2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19,
від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, провадження
№ 12-61гс21 (пункт 148)).
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Віндикація – це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація – це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача – з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово - правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
Особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.
Отже, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.
Враховуючи, що позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , укладений між ТОВ «Кредит Партнерс» та ОСОБА_2 08 листопада 2021 року та скасувати державну реєстрацію права власності за  ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не може бути ефективним для захисту її майнових інтересів та не призведе до відновлення порушеного права позивача на належне їй спірне майно.
Доводи апелянта є аналогічними тим доводами, які були викладені в позові та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. 
Оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, підстав для задоволення апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови – 6 листопада 2023 року.

Головуючий  І.Б. Перепелюк

Судді:  І.Н. Лисак

І.М. Литвинюк