ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 листопада 2023 року 
м. Київ
 
справа № 638/14370/20
провадження № 61-7415св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне науково-виробниче підприємство «Об`єднання Комунар»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 березня 2023 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., Триголов В. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» (далі - ДНВП «Об`єднання Комунар», підприємство), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.    
Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» від 10 вересня 2012 року його переведено на посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури».
27 квітня 2020 року адміністрація підприємства повідомила його про майбутнє вивільнення у зв`язку зі скороченням посади, яку він обіймав. 
Наказом від 22 вересня 2020 року № 562-к позивача звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - 
КЗпП України).
Посилаючись на те, що його звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки відповідач не запропонував йому всі вакантні посади, не врахував його переважного права на залишення на роботі, фактично не здійснював заходів зі скорочення штату, а приймав відповідні накази лише з метою його звільнення, ОСОБА_1 просив: визнати незаконним та скасувати наказ ДНВП «Об`єднання Комунар» від 22 вересня 2020 року № 562-к «Про звільнення працівника підприємства»; поновити його на роботі на посаді директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» з 23 вересня 2020 року; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 вересня 2020 року до дня ухвалення рішення у справі. 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ ДНВП «Об`єднання Комунар» від 22 вересня 2020 року № 562-к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» з 23 вересня 2020 року.
Стягнуто з ДНВП «Об`єднання Комунар» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 вересня 2020 року до 09 червня 2021 року у сумі 72 095,34 грн, з утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення  ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах виплат за один місяць.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в період з 10 серпня 2020 року до 07 вересня 2020 року у ДНВП «Об`єднання Комунар» була вакантною посада директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод», яка не була запропонована позивачу. 
Суд першої інстанції відхилив аргументи відповідача про те, що на час виходу позивача з відпустки (10 вересня 2020 року) посада директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» не була вакантною, оскільки виконання зазначених посадових обов`язків іншою особою не змінюють статус посади, як вакантної. На роботодавця покладено обов`язок запропонувати позивачу всі вакантні посади, з дня повідомлення про майбутнє вивільнення (27 квітня 2020 року) до дня його звільнення (22 вересня 2020 року). Виконання зазначеного обов`язку не залежить від того чи перебував позивач у цей період на роботі, чи у відпустці.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 березня 2023 року апеляційну скаргу ДНВП «Об`єднання Комунар» задоволено.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 липня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на роботодавця з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції не звернув увагу на те, що наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» від 07 серпня 2020 року № 457-к на ОСОБА_3 покладено виконання обов`язків директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» з 10 серпня 2020 року до 31 жовтня 2020 року, а 07 вересня 2020 року його було призначено на зазначену посаду. 
Тобто як на день попередження позивача про вивільнення, так і на день його звільнення, посада директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» не була вакантною. Оскільки позивач не погодився на зайняття запропонованих йому вакантних посад (інженер з організації та нормування праці цеху 55, провідний економіст по плануванню у відділ № 7, економіст по збуту І категорії у відділ № 34.), інші вакантні посади у відповідача були відсутні, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням пункту 1 частини першої 
статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
У травні 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 березня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження  ОСОБА_1 посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 січня 2021 року у справі № 577/3997/15-ц, від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 569/4763/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 344/7932/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 464/2149/15-ц та постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 577/3997/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Також, заявник посилався на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що відповідач не довів, що у ДНВП «Об`єднання Комунар» дійсно проводилися заходи зі скорочення штату підприємства.
Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що посада директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» не була вакантною, а отже правомірно не була запропонована позивачу. Не дослідив питання виробничої необхідності виконання службових обов`язків за зазначеною посадою тимчасово відсутнього працівника, а також чи мав право ОСОБА_3 бути призначеним на посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод».
У червні 2023 року до Верховного Суду від ДНВП «Об`єднання Комунар» надійшов відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 18 травня 2023 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 березня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.   
Ухвалою Верховного Суду від 31 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав визначених 
пунктами 1, 4 частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано 
з Дзержинського районного суду м. Харкова матеріали цивільної справи № 638/14370/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У червні 2023 року матеріали справи № 638/14370/20 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» від 02 лютого 2010 року № 96-к ОСОБА_1 призначено на посаду провідного інженера відділу 034 ДНВП «Об`єднання Комунар» з 02 лютого 2020 року. 
Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» від 10 вересня 2012 року № 1057-к ОСОБА_1 переведено на посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» з 11 вересня 2012 року.
Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» від 22 травня 2018 року № 180 прийнято рішення про ліквідацію філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» та створено ліквідаційну комісію.
Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» № 188 від 24 травня 2018 року внесено зміни в структуру управління підприємства, зокрема виведено зі структури управління підприємства філію ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» та скорочено посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури з 01 серпня 2018 року.
З 29 травня 2018 року до 27 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перебував у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» від 04 листопада 2019 року № 119-п позивачу надано відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до 30 квітня 2020 року.
27 квітня 2020 року ОСОБА_1 попереджено про скорочення посади та наступне вивільнення. Одночасно з попередженням позивачу було запропоновано посаду інженера з організації та нормування праці цеху 55. Позивач від підпису на персональному попередженні відмовився, про що було складено акт від 27 квітня 2020 року.
Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» від 28 квітня 2020 року № 40-п продовжено ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до 30 листопада 2020 року.
Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» від 07 серпня 2020 року № 457-п у зв`язку з переведенням на іншу посаду директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» ОСОБА_4 , виконання обов`язків директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» з 10 серпня 2020 року до 31 жовтня 2020 року покладено на начальника виробництва філії ДНВП «Об`єднання Комунар» -«Богодухівський електромеханічний завод» ОСОБА_3 з виплатою різниці в окладах.
Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» від 07 вересня 2020 року № 536-п начальника виробництва філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» ОСОБА_3 призначено директором філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод», на підставі частини першої статті 32 КЗпП України.
Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» від 10 вересня 2020 року № 115-п скасовано ОСОБА_1 відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку з 10 вересня 2020 року, за його особистою заявою від 09 вересня 2020 року.
10 вересня 2020 року генеральний директор ДНВП «Об`єднання Комунар» ОСОБА_2 звернувся до Первинної профспілкової організації ДНВП «Об`єднання Комунар» з поданням про надання згоди на звільнення позивача.
14 вересня 2020 року відповідач запропонував ОСОБА_1 вакантні посади: провідного економіста по плануванню відділу № 7, економіста по збуту І категорії відділу № 34. Згоду на переведення він не надав, про що складено відповідні акти від 14 вересня 2020 року. 
14 вересня 2020 року позивач звернувся із заявою до генерального директора ДНВП «Об`єднання Комунар» ОСОБА_2 щодо необхідності виконання статті 49-2 КЗпП України та просив надати список всіх вакантних посад у ДНВП «Об`єднання Комунар» з дня скорочення посади директора філії до 17 вересня 2020 року, а також повідомити про посади, які відкриваються до дати звільнення.
Постановою засідання профкому Первинної профспілкової організації ДНВП «Об`єднання Комунар», оформленою протоколом від 17 вересня 2020 року № 188, надано згоду на звільнення позивача.
Наказом ДНВП «Об`єднання Комунар» від 22 вересня 2020 року № 562 к позивача звільнено з посади директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Харківський завод електроапаратури» у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15 та Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 755/3972/17-ц. 
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, встановив, що посада директора філії ДНВП «Об`єднання Комунар» - «Богодухівський електромеханічний завод» на час попередження позивача про вивільнення 
(27 квітня 2020 року), його виходу з відпустки (10 вересня 2020 року), а також на час звільнення (22 вересня 2020 року) не була вакантною, а отже не могла бути запропонована ОСОБА_1 .
Установивши, що з дня попередження позивача про вивільнення до дня звільнення відповідач запропонував ОСОБА_1 усі вакантні посади, які існували на підприємстві, у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин пункт 1 частини першої, частину другу статті 40, частину третю статті 49-2 КЗпП України та дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства. 
Верховний Суд не бере до аргументи заявника про те, що відповідач не довів, що у ДНВП «Об`єднання Комунар» дійсно проводилися заходи зі скорочення штату підприємства, оскільки втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Організація виробництва і праці є виключною компетенцією власника підприємства, установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою, що ґрунтується на положенні частини третьої статті 64, частини другої статті 65 Господарського кодексу України.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 336/980/19.
У постанові від 14 червня 2022 року у справі № 465/7570/18 Верховний Суд зазначив, що «відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій 
статті 42 КЗпП України. Суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що оскільки скорочена одна посада заступника генерального директора - головного інженера, на якій працював позивач, тому немає підстав для оцінки застосування переважного права позивача залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України».
Зазначене дає підстави для висновку про те, що норма статті 42 КЗпП України у випадку, якщо посада, яка скорочується, є єдиною, не підлягають застосуванню, а тому посилання заявника на те, що він мав переважне право на залишення на роботі, враховуючи, що посада, яку він обіймав, була єдиною є безпідставними.
Доводи заявника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 січня 2021 року у справі № 577/3997/15-ц, від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 569/4763/16-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 344/7932/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 464/2149/15-ц та постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 577/3997/15-ц, є необґрунтованими, огляду на таке.
У постанові від 20 січня 2021 року у справі № 577/3997/15-ц Верховний Суд зазначав, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зазначено, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду і яка існувала на день звільнення.
У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 569/4763/16-ц, зазначено, що  розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України. Установивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. 
У постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 344/7932/16-ц зазначено. що за змістом частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Отже, зазначена норма чітко встановлює гарантію обмеження звільнення для жінок, які мають дітей віком до трьох років, та передбачає можливість такого звільнення лише у випадку повної ліквідації підприємства й за умови обов`язкового працевлаштування.
Зазначене дає підстави для висновку про те, що оскаржуване судове рішення не суперечать зазначеним висновкам Верховного Суду, а ухвалене за інших фактичних обставин, які не є подібними до обставин справи, що переглядається. Суд апеляційної інстанції визначився з характером спірних правовідносин, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме: пункт 1 частини першої, частину другу статті 40, частину третю 
статті 49-2 КЗпП України, та дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.
Посилання заявника не неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 464/2149/15-ц є безпідставними, оскільки у цій справі Верховний Суд не робив власного висновку щодо застосування норм матеріального права, а відмовив у задоволенні заяви про перегляд рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.  
Верховний Суд не бере до уваги посилання заявника як на підставу касаційного оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 21 березня 2023 року на підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки справа, що переглядається, не є малозначною в силу вимог закону і судами такою не визнавалася. 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції та до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.
Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права. Інші доводи, викладені у касаційній скарзі, правильність висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом апеляційної інстанції, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника встановлені судом неповно і неправильно, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції належно дослідив зібрані у справі докази, надав їм відповідну оцінку та правильно застосував норми матеріального права.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 21 березня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: | І. Ю. Гулейков       С. О. Погрібний        О. В. Ступак