Постанова
Іменем України 
 
27 вересня 2023 року 
м. Київ 
 
справа № 756/9498/19
провадження № 61-1252св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Грушицького А. І., 
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,
 
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року у складі судді Яценко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О., Шебуєвої В. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. 
 
Свої вимоги  ОСОБА_1  мотивувала тим, що 06 червня 2018 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким відповідач отримав від неї в борг 35 000 доларів США, з яких: 15 000 доларів США зобов`язався повернути до 15 грудня 2018 року, а 20 000 доларів США - до 15 червня 2019 року. 
 
Однак ОСОБА_2 не виконав узятих на себе зобов`язань щодо повернення позики у строк та в порядку, що встановлені договором, у зв`язку з чим, окрім суми боргу, вона має право на отримання трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
 
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 35 276 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 03 липня 2019 року становить 923 491 грн, з яких: 35 000 доларів США, що еквівалентно 916 266 грн, - основна сума боргу; 276 доларів США, що еквівалентно 7 225 грн, - три проценти річних. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року позов задоволено. 
 
Стягнено з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 06 червня 2018 року в розмірі 35 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03 липня 2019 року становить 916 266 грн, і три проценти річних у розмірі 276 доларів США, що еквівалентно 7 225 грн. 
 
Стягнено з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 9 234,91 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 2 600 грн. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами було укладено договір позики, умови якого відповідачем не виконані, тому стягненню підлягає сума основного боргу та три проценти річних від простроченої суми. 
 
Суд критично поставився до пояснень відповідача щодо написання ним боргової розписки внаслідок погроз з боку позивача, вказавши, що розписка складена 06 червня 2018 року, тоді як звернення відповідача до правоохоронних органів мало місце лише 09 червня 2019 року, тобто тоді, коли фактично настав час для повернення позики. 
 
Суд вважав безпідставними доводи відповідача про те, що між сторонами виникли корпоративні, а не боргові правовідносини, а також про безгрошовість укладеного договору, зазначивши, що текст боргової розписки не містить посилання на домовленості щодо вступу позичальника до складу учасників господарського товариства. 
 
Крім того, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. 
 
Відповідач не заперечував, що боргова розписка власноручно складена ним, тоді як у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач неправомірно заволодів цією розпискою. 
 
Вказавши, що показаннями свідків не може доводитися факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним, суд першої інстанції вважав за можливе закінчити розгляд справи за відсутності свідків відповідача, які не з`являлися на неодноразові виклики суду. 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишено без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року - без змін. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
24 січня 2023 року ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_3 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, з урахуванням подальших уточнень, просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити  ОСОБА_1 у задоволенні позову. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-144цс15, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилили заяву учасника справи, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Уточнена касаційна скарга  ОСОБА_2 мотивована тим, що як слідує із позовної заяви, між сторонами укладено договір позики, за умовами якого він отримав від позивача саме борг у 35 000 доларів США, а не грошові кошти. 
 
Будучи допитаним в суді першої інстанції як свідок, він підтвердив факт неотримання ним від позивача в борг грошових коштів, тому договір позики є неукладеним. 
 
Суди не виявили справжню правову природу договору позики та не взяли до уваги те, що написання ним розписки відбувалося під психологічним тиском позивача та було пов`язано з укладеним між сторонами договором про співпрацю в рамках спільної роботи від 21 липня 2017 року. 
 
Системний аналіз норм діючого законодавства України свідчить про відсутність правового порядку та умов надання в борг грошових коштів в іноземній валюті. 
 
Фактично боргова розписка стала інструментом вимагання позивачем грошових коштів, вкладених у спільну діяльність, з приводу чого він звернувся до правоохоронних органів, якими було розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 12020100060000603. 
 
Вказує, що свідок є унікальним носієм інформації про події, що є результатом її сприйняття свідком особисто, а відтак, незамінним джерелом інформації в цивільному процесі. 
 
Однак суди не дали йому можливості повною мірою реалізувати право на допит свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , показаннями яких можна було б встановити дійсні обставини справи. 
 
Суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні клопотань його представника: 
 
- про привід свідка ОСОБА_5 , який тричі не з`являвся в судові засідання за викликом суду першої інстанції;
 
- про витребування виписок по рахунку, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Фінансовий Регістр»; 
 
- про зупинення провадження в цій справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 758/8670/19 за його позовом до  ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 06 червня 2018 року та до прийняття рішення у кримінальному провадженні № 12020100060000603. 
 
Крім того, в ордері про надання правничої допомоги серії ВН № 1002168 зазначено, що адвокат Губський А. В. (представник позивача у цій справі) здійснює адвокатську діяльність індивідуально, однак згідно з відомостями Єдиного реєстру адвокатів України названий адвокат здійснює таку діяльність в організаційно-правовій формі адвокатського бюро «Губський та партнери», яке в подальшому було перетворене в адвокатське об`єднання. 
 
Таким чином, вищевказаний ордер є недійсним, оскільки складений всупереч вимогам частини третьої статті 4 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Відтак, адвокат Губський А. В. не мав права представляти інтереси ОСОБА_1 у цій справі, у зв`язку з чим суд першої інстанції безпідставно відшкодував позивачу витрати на правничу допомогу. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У березні 2023 року  ОСОБА_1 через представника ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Оболонського районного суду міста Києва. 
 
22 березня 2023 року справа № 756/9498/19 надійшла до Верховного Суду. 
 
Ухвалою Верховного Судувід 18 вересня 2023 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, встановлені судами 
 
06 червня 2018 року між  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 було укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким відповідач отримав від позивача в борг 35 000 доларів США, з яких: 15 000 доларів США зобов`язався повернути до 15 грудня 2018 року, а 20 000 доларів США - до 15 червня 2019 року (том 1 а. с. 7). 
 
Факт написання вказаної розписки, оригінал якої знаходиться у позивача, відповідачем не заперечувався. 
 
Як вбачається із матеріалів справи, позичальник  ОСОБА_2 не виконав узятих на себе зобов`язань щодо сплати боргу у строк та в порядку, що встановлені договором позики. 
 
Занаданим  ОСОБА_1  розрахунком станом на 03 липня 2019 року в позичальника  ОСОБА_2 утворилася заборгованість за договором позики в розмірі 35 276 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 923 491 грн, з яких: 35 000 доларів США, що еквівалентно 916 266 грн, - основна сума боргу; 276 доларів США, що еквівалентно 7 225 грн, - три проценти річних. 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Згідно з пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. 
 
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
 
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 
 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
 
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 
 
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 
 
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 
 
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). 
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. 
 
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). 
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). 
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. 
 
Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 
 
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річнихвходять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. […] Томуяк укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. […] Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18, в якій вказано, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. 
 
У справі, яка переглядається, відповідач не заперечував факт написання ним боргової розписки, однак вказував, що не отримував грошових коштів, а видав розписку внаслідок погроз з боку позивача, і що між сторонами фактично виникли корпоративні правовідносини, пов`язані з виконанням договору від 21 липня 2017 року про співпрацю в рамках спільної роботи. 
 
Досліджуючи фактичні обставини та надаючи оцінку доказам, суди попередніх інстанцій критично поставилися до пояснень відповідача щодо написання ним боргової розписки внаслідок погроз з боку позивача, вказавши, що розписка складена 06 червня 2018 року, тоді як звернення відповідача до правоохоронних органів мало місце лише 09 червня 2019 року, тобто тоді, коли фактично настав час для повернення позики. 
 
Крім того суди вважали безпідставними доводи відповідача про те, що між сторонами виникли корпоративні правовідносини, а також про безгрошовість договору позики, зазначивши, що текст боргової розписки не містять посилання на домовленості, які виникли у зв`язку з виконанням договору від 21 липня 2017 року про співпрацю в рамках спільної роботи, тоді як за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. 
 
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). 
 
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що розписка від 06 червня 2018 рокупідтверджує факт укладення між сторонами договору позики та отримання ОСОБА_2 від  ОСОБА_1 грошових коштів із зобов`язанням повернути їх, яке позичальник не виконав. Тому відповідно до статті 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу та три проценти річних від простроченої суми. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права. 
 
Аргументи заявника про те, що системний аналіз норм діючого законодавства України свідчить про відсутність правового порядку та умов надання в борг грошових коштів в іноземній валюті, є неспроможними, оскільки як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Висновки щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-144цс15, від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
У постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-144цс15 вказано, що підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. 
 
У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. 
 
За змістом постанови Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 (провадження № 61-21701св19) суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що під час роботи відповідача у ювелірному відділі позивача виникла нестача ювелірних виробів, відповідальність за виникнення якої покладено на відповідача, у зв`язку із чим і була написана розписка про отримання у борг 15 600 грн, а відтак, фактично грошові кошти, зазначені в розписці, передані не були. Таким чином, суди встановили справжню правову природу правовідносин між сторонами, які виникли внаслідок трудової діяльності відповідача, у зв`язку з чим дійсність та достовірність договору позики була спростована. 
 
У справі, яка переглядається, у наданій відповідачем розписці від 06 червня 2018 року зазначено, що він отримав від позивача 35 000 доларів США та зобов`язується повернути 15 000 доларів США до 15 грудня 2018 року, а 20 000 доларів США до 15 червня 2019 року. Отже, розписка засвідчує факт отримання грошових коштів саме в борг і містить умови про їх повернення. 
 
При цьому текст вищевказаної розписки спростовує доводи касаційної скарги про те, що між сторонами виникли корпоративні правовідносини у зв`язку з виконанням договору про співпрацю, оскільки розписка не містить будь-яких реквізитів господарських товариств та посилання щодо цілей, на які передаються кошти в позику. 
 
Тобто у цій справі суди встановили наявність між сторонами правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт вчинення такого виду правочину. 
 
Отже, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 
 
З огляду на викладене, Верховний Суд в цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведеної в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
 
З урахуванням того, що Верховний Суд встановив необґрунтованість заявленої в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, доводи касаційної скарги про не дослідження судами наявних у матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці. 
 
Посилання заявника на те, що суди не дали йому можливості повною мірою реалізувати право на допит свідків, показаннями яких можна було б встановити дійсні обставини справи, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції неодноразово сприяв відповідачу у виклику свідків, зокрема, щонайменше три судових засідання було відкладено через їх неявку. 
 
Разом з тим, показання свідків не можуть бути допустимим доказом безгрошовості позики або доводити факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача - свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. 
 
З наведених обставин, взявши до уваги, що жоден із заявлених стороною відповідача свідків не був безпосередньо присутнім під час складання боргової розписки, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про привід свідка ОСОБА_5 та вважав за можливе закінчити розгляд справи за відсутності свідків на підставі доказів, які в своїй сукупності давали змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
 
Крім того, встановивши, що  ОСОБА_2 не підтвердив належними доказами, що боргова розписка складена ним під тиском та погрозами зі сторони позивача, а також, що такий правочин приховує інші правовідносини, які склалися між сторонами (розписка не містить будь-яких реквізитів господарських товариств та посилання щодо цілей, на які передаються кошти в позику), суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування виписок по рахунку, що належать ТОВ «Фінансовий Регістр». 
 
Доводи заявника про те, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі № 758/8670/19 за його позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, оформленого розпискою, від 06 червня 2018 року, який він обґрунтовує безгрошовістю позики, у зв`язку з чим суд першої інстанції зобов`язаний був зупинити провадження в цій справі, не заслуговують на увагу з огляду на таке. 
 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. 
 
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
 
У постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 645/331/17 (провадження № 61-3429зпв18) наведено правовий висновок щодо застосування пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, який узгоджується з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України в чинній редакції, про те, що при визначенні наявності підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен враховувати, що підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 4 частини першої статті 201 ЦПК України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), застосовується в тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з урахуванням обставин справи та таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі. 
 
Отже, необхідність зупинення провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у такій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. 
 
Разом з тим необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
 
Наведена норма встановлює обов`язок суду зупинити провадження у справі в разі об`єктивної неможливості саме розгляду справи судом, тобто вирішення спору по суті з прийняттям остаточного судового рішення у справі. 
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20) вказано, що задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити щоб обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним. Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту. Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора. 
 
Як зазначалося вище, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 
 
Під час розгляду цієї справи суд першої інстанції з`ясував характер спірних правовідносин та встановив факт наявності у позивача оригіналу боргового документа, що свідчить про отримання відповідачем певної грошової суми та невиконання ним взятих на себе зобов`язань. 
 
З урахуванням наведеного колегія суддів Верховного Суду вважає, що розгляд цієї справи не був об`єктивно неможливим до вирішення Подільським районним судом міста Києва справи № 758/8670/19, оскільки наявність в суді вказаної справи, в межах якої вирішується питання про визнання недійсним договору позики, не могло бути перешкодою для розгляду цієї справи з огляду на те, що зібрані докази дозволяли суду встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
 
При цьому за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/108168126) заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року у справі № 758/8670/19 відмовлено у задоволенні позову   ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики у формі розписки. 
 
Посилання заявника на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження в цій справі до прийняття рішення у кримінальному провадженні № 12020100060000603, також не заслуговують на увагу, оскільки за змістом частини першої статті 251 ЦПК України зупинення провадження у справі можливо при наявності на розгляді в судісправи, яка вирішується в порядку кримінального судочинства, а не на стадії досудового розслідування. 
 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для зупинення провадження у цій справі до розгляду кримінального провадження № 12020100060000603 у контексті положень пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України. 
 
З урахуванням наведеного, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини другої статті 389, пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України, також не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованою. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що в ордері про надання правничої допомоги серії ВН № 1002168 зазначено, що адвокат Губський А. В. (представник позивача у цій справі) здійснює адвокатську діяльність індивідуально, однак згідно з відомостями Єдиного реєстру адвокатів України названий адвокат здійснює таку діяльність в організаційно-правовій формі адвокатського бюро «Губський та партнери», яке в подальшому було перетворене в адвокатське об`єднання, у зв`язку з чим суд першої інстанції безпідставно відшкодував позивачу витрати на правничу допомогу, надану названим адвокатом, є неспроможними з огляду на таке. 
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. 
 
Згідно з частиною третьою статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності). 
 
Відповідно до статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного згідно із Законом України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. 
 
У статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначені підстави для здійснення адвокатської діяльності. Зокрема, зазначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. 
 
У Правилах адвокатської етики зазначено, що у випадках, коли договір про надання правової допомоги укладається з адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням, рішення про призначення конкретного адвоката чи кількох адвокатів для виконання доручення або про заміну адвоката чи адвокатів (у випадках, коли це не суперечить закону) приймається адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням на свій розсуд, якщо в договорі не вказаний інший порядок заміни адвоката (стаття 24). 
 
У статті 63 Правил адвокатської етики передбачено, що для адвоката, який є членом адвокатського об`єднання, професійні обов`язки перед клієнтами, що випливають із чинного законодавства, Правил адвокатської етики, договорів про надання правової допомоги, повинні мати пріоритетне значення у порівнянні з обов`язками адвоката щодо виконання вказівок керівних органів адвокатського об`єднання. Керівник адвокатського об`єднання зобов`язаний забезпечити дотримання адвокатом-членом адвокатського об`єднання виконання Правил та не має права вчиняти дії, пов`язані з схилянням або сприяти ухиленню адвоката від виконання професійних етичних норм. 
 
Таким чином, адвокатське об`єднання є лише організаційно-правовою формою діяльності адвоката, який в межах такого об`єднання є самостійною особою, яка надає клієнту правову допомогу та обирає з клієнтом найкращу позицію для захисту прав клієнта, безпосередньо надає правові послуги, консультації, веде переговори з клієнтами, безпосередньо приймає та виконує доручення клієнта, зокрема, щодо складання та надсилання листів, заяв, запитів тощо. 
 
Відтак адвокатське об`єднання є лише формою організації спільної діяльності декількома адвокатами, кожен із яких не втрачає свого самостійного статусу як адвокат і несе відповідальність за дотримання присяги адвоката, правил адвокатської етики та інших обов`язків, встановлених законом. 
 
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2021 року у справі № 923/1379/20. 
 
У матеріалах цієї справи містяться договір про надання правової допомоги від 03 липня 2019 року № 187, укладений між адвокатом Губським А. В., який діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ОД № 002606, виданого Радою адвокатів Одеської області від 21 березня 2014 року, і ОСОБА_1 , а також - ордер від 31 жовтня 2019 року, підписаний названим адвокатом, в якому зазначено, що він здійснює адвокатську діяльність індивідуально (том 1 а. с. 8, том 2 а. с. 229). 
 
Згідно з відомостями з Єдиного реєстру адвокатів України форма здійснення адвокатської діяльності адвоката Губського А. В. станом на момент укладення вищевказаного договору - індивідуальне здійснення адвокатської діяльності, тоді як Адвокатське об`єднання «Губський та Партнери» зареєстроване 24 вересня 2020 року, тобто після вчинення згаданого правочину. 
 
Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що вищевказаний ордер є недійсним і що адвокат Губський А. В. не мав права представляти інтереси  ОСОБА_1 у цій справі. 
 
З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи представника заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). 
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін. 
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення. 
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2022 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий | А. І. Грушицький
Судді: | С. О. Карпенко
| І. В. Литвиненко
| Є. В. Петров
| В. В. Пророк