ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1682/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №708/858/23 Категорія: 311010100 	Попельнюх А.О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       11 жовтня 2023 року                                                                                                   м. Черкаси   

       Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Новіков О.М., Гончар Н.І.	
секретар 	Новицька Н.О.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 23.08.2023 (повний текст складено 28.08.2023, суддя в суді першої інстанції Попельнюх А.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Медведівської сільської ради про визнання незаконним розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 

в с т а н о в и в :

у липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, яким просила про визнання незаконним розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування свої вимог зазначила, що 01.07.2020 між нею та Медведівською сільською радою був укладений договір (контракт) про призначення на посаду директорки опорного закладу освіти «Медведівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів ім. М.Залізняка» Медведівської сільської ради Черкаської області строком на 6 років.
Рішенням Медведівської сільської ради № 22-6/VІІІ від 04.10.2022 вказаний навчальний заклад був переіменований у Медведівський ліцей ім. М. Залізняка Медведівської сільської ради Черкаської області та затверджено його Статут у новій редакції.
Відповідно до Статуту вказаний заклад освіти є об`єктом комунальної власності Медведівської територіальної громади, засновником якого є Медведівська сільська рада.
На підставі п. 4.2. Статуту засновник закладу освіти або уповноважена ним особа розриває трудовий договір (контракт) із керівником закладу освіти у порядку, визначеному законодавством та установчими документами закладу освіти.
Розпорядженням сільського голови ОСОБА_2 за № 89/02-06 від 21.06.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » трудовий договір (контракт) від 01.07.2020 із позивачкою був достроково розірваний шляхом звільнення її із посади директорки Медведівського ліцею ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради відповідно до п. 7-1 ст. 36 КЗпП України (укладення трудового договору всупереч вимогам ЗУ "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення). 
Із вказаним розпорядженням ОСОБА_1 була ознайомлена 22.06.2023. Також у цей день було внесено відповідний запис до її трудової книжки під № 15.
Позивачка вважає це розпорядження сільського голови про звільнення незаконним, з урахуванням такого.
Норма п. 7-1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначає спеціальних суб`єктів, на яких поширюється її дія, а саме особи, які припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування. Перелік таких осіб наведено у ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про запобігання корупції», він є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У свою чергу посада керівника комунальної установи до нього не віднесена. Відповідно, ОСОБА_1 не має статусу державного службовця та не є посадовою особою органу місцевого самоврядування та не може бути звільнена із займаної посади на підставі п. 7-1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
У мотивувальній частині оскаржуваного розпорядження звільнення ОСОБА_1 з посади директорки ліцею обґрунтоване роз`ясненнями судді Чигиринського районного суду Черкаської області ОСОБА_3 по справі № 708/447/23; листом Чигиринського районного суду Черкаської області на адресу голови Медведівської сільської ради; пп. 4, 5 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту»; п. «Б» ч. 5.3 розділу 5 трудового договору (контракту) від 01.07.2020. 
Однак жоден зі наведених документів не може бути підставою для звільнення за вказаною нормою трудового законодавства.
Крім того, розірвання трудових правовідносин шляхом дострокового припинення трудового договору (контракту) від 01.07.2020 було здійснено неповноважною особою, оскільки згідно п. 1.2. контракту та Статуту Медведівського ліцею роботодавцем щодо позивачки, як директорки комунального освітнього закладу, є Медведівська сільська рада, яка згідно п. 2.4. контракту має право звільнити директора ліцею, у тому числі достроково. Натомість Медведівська сільська рада рішення про дострокове розірвання із нею трудового договору (контракту) не приймала і повноваження на його розірвання сільському голові не делегувала. Відповідно сільський голова с. Медведівка ОСОБА_2 перевищив свої повноваження, прийнявши оскаржуване рішення одноосібно.
За таких обставин розпорядження сільського голови с. Медведівка Іванченка А.О. № 89/02-06 від 21.06.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачка вважає незаконним, а її звільнення безпідставним, що є підставою для поновлення працівника на роботі та стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 23.08.2023 позов у справі задоволено повністю та вирішено:
- визнати незаконним розпорядження сільського голови с. Медведівка Черкаського району Іванченка А.О. №89/02-06 від 21.06.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити ОСОБА_1 на посаді директора Медведівського ліцею ім. М. Залізняка Медведівської сільської ради з 22.06.2023;
- стягнути з Медведівської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.06.2023 по 23.08.2023 включно в сумі 50535,00 грн. з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України;
- стягнути з Медведівської сільської ради на користь державного бюджету судовий збір за розгляд справи у сумі 1 610,40 грн. 
Рішення суду в частини поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Медведівського ліцею ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 23 584,23 грн. – допущено до негайного виконання.
Суд вказав, що роботодавець звільнив її без законних підстав та при цьому не дотримався визначеної трудовим законодавством процедури притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в частині отримання пояснень працівника щодо вчиненого порушення та врахування попередньої роботи при визначенні виду застосованого дисциплінарного стягнення у виді звільнення, що свідчить про його незаконність.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 19.09.2023 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та відхилити позовні вимоги у справі. Вказує, що позивач в силу приписів ч.2 ст.38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» не може обіймати посаду керівника навчального закладу, адже її притягнуто до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення. Відповідач при звільненні позивача врахував, що в рішенні Чигиринського районного суду від 19.05.2023 про її попереднє поновлення на роботі вказано, що належною підставою звільнення є п. 7-1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначене звільнення не було застосоване до позивача, як дисциплінарне стягнення, про що помилково вказав суд, а обумовлене приписами ч.2 ст.38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» щодо заборони особі, яка притягувалася до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення, обіймати певні посади. Суд мав можливість звільнити формулювання причин звільнення працівника, чим не скористався. ВС на даний час не розглянув справу №708/447/23 щодо можливості припинення трудового контракту у разі виникнення відповідних обмежень під час роботи працівника, а не під час його укладення, про що вказав суд першої інстанції. Перебування позивача на посаді керівника навчального закладу за умови притягнення її до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення буде суперечити нормам моралі. Сільський голова, звільняючи позивача, діяв у межах наявних у нього повноважень за вимогами п. 10 ч.4 ст.42 ЗУ «Про місцеве самоврядування». 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач зазначила про необґрунтованість його апеляційних вимог, у зв`язку з чим просила відхилити апеляційну скаргу відповідача та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що 01.07.2020 між Медведівською сільською радою в особі голови сільської ради Лавриненка О.Г. та позивачем ОСОБА_1 був укладений контракт, відповідно до якого позивач призначена директором опорного закладу освіти «Медведівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ст. ім. М. Залізняка» Медведівської сільської ради Черкаської області терміном на 6 років (а.с. 13-17).
Рішенням Медведівської сільської ради від 04.10.2022 № 22-6/VІІ «Про перейменування закладів освіти та затвердження Статутів в новій редакції» перейменовано опорний заклад освіти «Медведівський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів ім. М.Залізняка» Медведівської сільської ради Черкаської області в Медведівський ліцей ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради та затверджено його Статут у новій редакції (а.с. 18).
Відповідно до Статуту Медведівського ліцею ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради Черкаської області у новій редакції засновником ліцею є Медведівська сільська рада (а.с. 20-41).
У розділі 4 «Управління закладом освіти» передбачено, що управління закладом освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами цього закладу здійснює, у тому числі, засновник (Медведівська сільська рада). До повноважень засновника або уповноваженої ним особи серед іншого віднесено укладення строкового трудового договору (контракту) з керівником закладу освіти, обраним (призначеним) у порядку, встановленому законодавством та установчими документами закладу освіти; розірвання строкового трудового договору (контракту) з керівником закладу освіти у порядку, визначеному законодавством та установчими документами закладу освіти.
Постановою Чигиринського районного суду Черкаської області від 19.12.2022 ОСОБА_1 , як депутат сільської ради, визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1, ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 42-52).
Розпорядженням сільського голови с. Медведівка Іванченка А.О № 43/02-06 від 22.03.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » трудовий договір (контракт) зі позивачкою від 01.07.2020 був достроково розірваний, а її звільнено із займаної посади за ініціативою роботодавця за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 19.05.2023 у справі №708/447/23 (а.с. 53-61), яке змінено постановою Черкаського апеляційного суду від 12.07.2023 в частині мотивів вирішення позовних вимог, зокрема, визнано незаконним розпорядження від 22.03.2023 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено її на посаді директора Медведівського ліцею ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради Черкаської області з 23.05.2023. 
Апеляційний суд вказав, що вчинення позивачем корупційного правопорушення під час перебування на посаді директора ліцею є підставою для притягнення її до дисциплінарної відповідальності у визначеному трудовим законодавством порядку із накладенням відповідного дисциплінарного стягнення передбаченого законом, а звільнення працівника з підстав п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці), є таким, що не відповідає вимогам закону.
Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення позивача було правомірним, однак роботодавець обрав невірну правову підставу для його проведення, оскільки на думку суду вона підлягала до звільнення на підставі п. 71 ст. 36 КЗпП України, в зв`язку з порушенням роботодавцем передбаченого законом порядку притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності. 
Далі, після поновлення позивачки на роботі на виконання рішення суду, відповідно до розпорядження сільського голови с. Медведівка від 21.06.2023 за № 89/02-06 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивачка була звільнена із займаної посади директора Медведівського ліцею ім. М.Залізняка Медведівської сільської ради Черкаської області з 21.06.2023 відповідно до п. 71 ст. 36 КЗпП України.
У якості підстав звільнення позивача у справі роботодавцем у оскаржуваному розпорядженні зазначено посилання на роз`яснення головуючого судді Чигиринського районного суду Черкаської області Акулова Є.М. по справі №708/447/23 від 19.05.2023, лист Чигиринського районного суду Черкаської області №708/888/22/1003/2023 про набрання законної сили постанови по справі №708/888/22 до провадження № 3/708/636/22, за якою притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1, ч. 2 ст. 172-7 КУпАП, пп. 4,5 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту», п. «Б» ч. 5.3 розділу 5 трудового договору (контракту) від 01.07.2020, п. 71 ст. 36 КЗпП України.
Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. 
Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення. У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника немає.
В якості підстав звільнення позивача у справі роботодавцем у оспорюваному розпорядженні від 21.06.2023 зазначено посилання на, зокрема, пп. 4,5 ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про повну загальну середню освіту», п. «Б» ч. 5.3 розділу 5 трудового договору (контракту) від 01.07.2020, п. 71 ст. 36 КЗпП України. 
Так, п. 71 ст. 36 КЗпП України передбачено, як підставу для припинення трудового договору з ініціативи роботодавця, укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам ЗУ «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення.
Проте, за обставин цієї справи, зазначених підстав для звільнення працівника встановлено не було, адже на час прийняття позивача на роботу згідно трудового договору від 01.07.2020 вона до відповідальності за корупційне правопорушення не притягувалася, відтак, обмежень за приписами п. 71 ст. 36 КЗпП України для роботи на посаді директора ліцею не мала.
Так з аналізу змісту приписів п.7-1 ст.36 КЗпП України вбачається, що обмеження щодо прийняття на роботу мають існувати на час прийняття рішення про укладення трудового договору, а не виникати під час здійснення працівником його трудових обов`язків після прийняття на роботу.
Що стосується посилання відповідача на положення п. «б» ч.5.3 розділу 5 трудового договору від 01.07.2020, яким передбачено, що керівник звільняється з посади у разі одноразового грубого порушення законодавства чи обов`язків, передбачених контрактом, у результаті чого для закладу виникли значні негативні наслідки (нанесено збитки, виплачено штрафи та ін.), апеляційний суд приймає до уваги, що існування зазначених обставин роботодавцем не доведено, адже передбачених договором негативних наслідків для закладу освіти не виникало.
Згідно до пп. 4,5 ст.38 Закону України «Про повну загальну середню освіту», які зазначені в спірному наказі, вбачається, що не може обіймати посаду керівника закладу загальної середньої освіти особа, яка, зокрема, - за рішенням суду визнана винною у вчиненні корупційного правопорушення ; - за рішенням суду визнана винною у вчиненні правопорушення, пов`язаного з корупцією. Однак вказані підстави є різними за своєю правовою природою і не можуть дві одночасно слугувати підставою звільнення, а також не є підставою для звільнення особи за нормою права, закріпленою у п. 71 ст. 36 КЗпП України. 
Таким чином мають бути відхилені доводи скаржника про те, що відповідач при звільненні позивача врахував, що в рішенні Чигиринського районного суду від 19.05.2023 про її попереднє поновлення на роботі вказано, що належною підставою звільнення є п. 7-1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, адже вказані мотиви рішення районного суду змінено після апеляційного перегляду згідно постанови від 12.07.2023. 
Касаційний перегляд справи №708/447/23, який на даний час триває, на чому наголошує скаржник, на правильність зазначених міркувань апеляційного суду не впливає, адже за приписами ст. 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, отже рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 19.05.2023 в редакції постанови Черкаського апеляційного суду від 12.07.2023 у справі №708/447/23 на даний момент є чинними та обов`язковими для врахування учасниками правовідносин.
Далі, як вже зазначалося в постанові апеляційного суду від 12.07.2023 у справі №708/447/23, зі змісту частини 2 статті 65-1 ЗУ «Про запобігання корупції» вбачається, що особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, пов`язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов`язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.
На підставі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такий захід стягнення як звільнення.
Відповідно до ч. 1 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. 
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Саме на роботодавця покладено обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, за яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. За відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності.
На підставі ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Отже при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
Для правомірного накладення дисциплінарного стягнення роботодавцем необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності.
Такі правові висновки відображено в постанові ВС від 25.10.2022 у справі №487/1491/21. 
Аналізуючи в системному зв`язку викладене вище правове регулювання та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд звертає увагу відповідача на те, що питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності в належному порядку не вирішувалося, що при апеляційному перегляді справи під сумнів не ставиться. 
З пояснень відповідача у суді вбачається, що роботодавцем не проводилася процедура притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності за відсутності потреби у проведенні такої процедури, оскільки вона, на його думку, не вчиняла дисциплінарного проступку, а вчинила адміністративне правопорушення за вчинення якого і підлягала до звільнення з роботи. 
При цьому відповідачем не враховано зокрема і те, що чинний закон передбачає два види дисциплінарного стягнення : догана і звільнення, відповідно, та до переконання який саме вид застосувати до конкретного працівника роботодавець приходить саме в ході проведення процедури притягнення до дисциплінарної відповідальності у кожному конкретному випадку. При цьому, закон не передбачає автоматичне звільнення з роботи працівника, який вчинив корупційне правопорушення або правопорушення, пов`язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов`язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності.
З цих підстав доводи скаржника про те, що суд мав можливість змінити формулювання причин звільнення працівника мають бути відхилені, адже звільнення має відбуватися з належним дотриманням процедури, визначеної трудовим законодавством, та вказівкою на правові підстави для припинення трудового договору, а відповідний обов`язок роботодавця на суд перекладатися не може, враховуючи, що сторони у справі не доводили про інші належні причини звільнення працівника ніж ті, що вказані в оспорюваному розпорядженні.
Одночасно колегія звертає увагу на те, що відповідач в ході розгляду справі в суді першої інстанції, та в своїй апеляційній скарзі допускає неправильність зазначення ним формулювання причин звільнення позивача та, вказуючи, що це може змінити сам суд, не зазначає правильну на його думку причину звільнення позивачки, покладаючись на розсуд суду. 
При цьому частина 1 статті 13 ЦПК України передбачає, що  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Апеляційні посилання відповідача на те, що перебування позивача на посаді керівника навчального закладу за умови притягнення її до відповідальності за вчинення корупційного правопорушення буде суперечити нормам моралі, незалежно від їх обґрунтованості, не дають можливість роботодавцеві звільнити працівника без належного дотримання норм трудового законодавства, що суперечитиме приписам ст. 43 Конституції України.
Посилання скаржника на те, що сільський голова, звільняючи позивача, діяв у межах наявних у нього повноважень за вимогами п. 10 ч.4 ст.42 ЗУ «Про місцеве самоврядування», на правильність вирішення спору у справі не впливають, адже відсутність повноважень у сільського голови для звільнення працівника судом у даній справі не встановлювалася та не слугувала підставою для поновлення позивача на займаній посаді.
Доводів про неправильне вирішення судом спору у справі в частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу подана відповідачем апеляційна скарга не містить, а відповідні висновки суду першої інстанції належним чином ґрунтуються на встановлених у справі фактичних обставинах та відповідають приписам ч. 2 ст. 235 КЗпП України про стягнення на користь незаконно звільненого працівника у разі його поновлення на роботі компенсації у виді середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Інших доводів, які б свідчили про те, що спір у справі суд першої інстанції вирішив невірно, подана апеляційна скарга не містить.
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 23.08.2023 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

апеляційну скаргу – відхилити.
Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 23.08.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Медведівської сільської ради про визнання незаконним розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 12.10.2023.

Суддя-доповідач

Судді