ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9011/23 Справа № 227/3758/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Здоровиця О.В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Бондар Я.М. 
суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.
сторони:
позивач- ОСОБА_1 
відповідач – Товариство з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у письмовому порядку згідно ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою позивача  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2023 року, ухваленого суддею Здоровицею О.Ю. у м.Добропілля Донецької області, повний текст судового рішення складено 27 липня 2023 року, 

ВСТАНОВИВ

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Просив суд стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку з 2005 по 2012 року в розмірі 11541.41 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 03.08.2012 року по 22.09.2021 року в розмірі 90 000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він в період з 07.11.2001 року по 02.08.2012 року перебував з відповідачем у трудових відносинах і працював гірничим робітником підземним з повним робочим днем під землею та прохідником підземним з повним робочим днем в шахті. Був звільнений за переведенням до ВП ШУ «Білозерське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля». 
За час роботи у відповідача мав щорічну відпустку у кількості 66 календарних днів, яка складалася із основної відпустки 28 к.днів, додаткової відпустки за роботу в шкідливих та важких умовах праці 14 к.днів, додаткової відпустки за особливий характер роботи (в підземних умовах) 24 к.днів, згідно умов Колективного договору ТДВ «Шахта «Білозерська». 
Дні щорічних відпусток не були ним використані в повному обсязі, у зв`язку з чим він неодноразово звертався до відповідача, а 12.07.2021 року подав заяву про виплату належної йому суми компенсації за невикористану частину щорічної відпустки, але повний розрахунок з ним проведено не було. 
02.08.2012 року позивач був звільнений з підприємства згідно наказу №114 вк від 03.08.2012 року за п.5 ст.36 КЗпПУ і йому було сплачено компенсацію за невикористану відпустку лише за 25 днів. 
Позивач вважає, що за період його роботи у відповідача він, на день свого звільнення, не використав 89 днів додаткової відпустки, а саме:за період 2001-2002 роки – 11 днів; за період 2002-2003 роки – 3 дні; за період 2003-2004 роки - 7 днів; за період 2004-2005 роки - 8 днів; за період 2005-2006 роки - 11 днів; за період 2006-2007 роки - 11 днів;
за період 2007-2008 роки - 5 днів; за період 2008-2009 роки - 6 днів; за період 2009-2010 роки - 3 дні; за період 2010-2011 роки - 8 днів; за період 2011-2012 роки - 16 днів.
Враховуючи, що відповідач виплатив йому компенсацію за невикористані лише 25 днів відпустки, просив стягнути з відповідача компенсацію за 64 (89 днів – 25 днів) дні невикористаної відпустки в розмірі 11 541,41 грн, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 180,33 грн.
Крім того позивач, посилаючись на те, що саме з вини відповідача він не отримав повний розрахунок при звільненні, посилаючись на норми ст.ст.116-117 КЗпП України, просив стягнути на його користь середній заробіток за весь час затримки сум, належних йому при звільненні за період з 03.08.2012 року по 22.09.2021 року, але зазначає оскільки сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за 2289 днів становить 637 372,05 грн (2289 днів х 278,45 грн (середньоденна з/плата)), що значно перевищує суму заборгованості, враховуючи принцип співмірності, просив стягнути середній заробіток в сумі 90 000,00 грн.
Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2023 року відмовлено в задоволені позову.
Позивач, будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалити нове судове рішення, яким у повному обсязі задовольнити заявнені позовні вимоги.
При цьому, скаржник зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі заяви позивача, яка була подана відповідачем на електронну пошту суду і зареєстрована в кабінеті електронного суду 21.07.2023. Представник позивача зазначає, що відповідач, подаючи суду заяву про звільнення необгрунтував неможливості вчасно подати зазначений доказ, а також не надав доказів про надіслання цього доказу позивачу по справі, тому суд не мав права брати до уваги цей доказ, оскільки він поданий з порушенням порядку встановленого законом, на що суд не звернув уваги.
Також представник позивача наголошує на тому, що стороною відповідача суду не надано жодних доказів перерахування на рахунок ВСП ШУ «Білозерське ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» компенсації за невикористані дні щорічної відпустки позивача, тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача компенсації за невикористані позивачем дні відпустки, не відповідає нормативно правовому регулюванню вказаних відносин.
Відзив на апеляційну скаргу позивача, поданий до суду апеляційної інстанції 15.11.2023 відповідачем ТДВ «Шахта «Білозерська», колегія суддів не бере до уваги, оскільки його подано з порушенням норм ч.4 ст.360 ЦПК України, без надання доказів надіслання копії відзиву іншій стороні по справі.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач з 07.11.2001 року працював гірничим працівником підземним на ДВАТ «Шахта «Білозерська».
01.04.2003 року ДВАТ «Шахта «Білозерська» реаргонізовано в ВП «Шахта «Білозерська ДП «Добропіллявугілля».
Наказом №28 МПЕ України ДП «Донецька вугільна коксівна компанія» від 16.12.2004 року ВП «Шахта «Білозерська» реорганізовано у ВП ДП «Донецька вугільна коксівна компанія «Шахта «Білозерська».
Наказом Мінпаливенерго №238 від 26.05.2006 року відновлено наказ ДП «Добропіллявугілля №1 від 01.06.2005 року і з 01.06.2005 року припинена процедура припиненн діяльності ДП «Добропіллявугілля» і відновлена його господарська діяльність.
Наказом МВП України №619 від 26.11.2008 року ВП «Шахта «Білозерьска» ДП «Добропіллявугілля» реорганізовано в ТДВ «Шахта «Білозерська» шляхом оренди (договір №5/2008 від 13.11.2008 року).
02.08.2012 року позивача було звільнено з ТДВ «Шахта «Білозерська» на підставі п.5 ст.36 КЗпП України, за переведенням в ВСП ШУ «Білозерське ТОВ «ДТЕК «Добрпіллявугілля». Вказаний факт підтверджується записами трудової книжки позивача(а.с.10) та наказом №114вк від 03.08.2012 року(а.с.145).
Зі змісту копії наказу №114вк від 03.08.2012 року (а.с.145) вбачається, що ОСОБА_1 (таб №327) було звільнено відповідно до поданої ним заяви з 02.08.2012 року на підставі п.5 ст.36 КЗпП України по переводу на інше підприємство в ВСП ШУ «Білозерське ТОВ ДТЕК «Добропіллявугілля». Вказаний наказ підписаний директором підприємства та з вказаним наказом позивач був особисто ознайомлений, про що свідчить його власний підпис в графі «З наказом ознайомлений».
Як вбачається зі змісту вказаного наказу, вказаний наказ не містить відомостей щодо необхідності виплати позивачу грошової компенсації за невикористані відпустки.
Зі змісту наданої заяви позивача від 02.08.2012 року (а.с.144), яка надана суду відповідачем, вбачається, що вказаною заявою ОСОБА_1 просив звільнити його з шахти за переведенням на інше підприємство з передачею грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку.
Крім того, зі змісту пояснень представника відповідача ОСОБА_3 від 21.07.2023 року (а.с.141-143) вбачається, що виплата компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні позивачу не проводилась, оскільки в своїй заяві на звільнення позивач просив грошову компенсацію за невикористані дні відпустки передати на інше підприємство.
Зі змісту відповіді №4 від 05.02.2021 року, наданої на адвокатський запит (а.с.14) встановлено, що ОСОБА_1 дійсно працював у відповідача з 07.11.2001 року по 02.08.2012 року і за вказаний час роботи йому надавалися щорічні відпустки такої тривалості:
Період за який надавалась відпустка	Основна відпустка (кількість кал.днів)	Додаткова відпустка (кількість кал.днів)	
07.11.2001-06.11.2002	28	24	
07.11.2002-06.11.2003	28	30	
07.11.2003-06.11.2004	28	28	
07.11.2004-06.11.2005	28	22	
07.11.2005-06.11.2006	28	24	
07.11.2006-06.11.2007	28	2	
07.11.2007-06.11.2008	28	33	
07.11.2008-06.11.2009	28	32	
07.11.2009-06.11.2010	28	35	
07.11.2010-06.11.2011	28	26	
07.11.2011-06.11.2012	28	2	

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, виходив з того що заявою позивача про звільнення від 02.08.2012 року встановлено, що останній просив грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку передати на підприємство куди він переводився, а позивачем в судовому засіданні не доведено, що за час роботи в ВП ШУ «Білозерське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» вказаним підприємством йому не надавались дні невикористаної переведеної з ТДВ «Шахта «Білозерська» щорічної відпустки або не була виплачена грошова компенсація за їх невикористання при його звільненні з вказаного підприємства.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції та не погоджується з доводами сторони позивача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.
Відповідно до ст.2 ЗУ «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).
Поняття щорічної відпустки визначено в ст.4 ЗУ «Про відпустки». Так, відповідно до вказаної норми до щорічної відпустки відносяться: основна відпустка (стаття 6 «Про відпустки», відповідно до якої працівникам, зайнятим на підземних гірничих роботах та в розрізах, кар`єрах і рудниках глибиною 150 метрів і нижче, надається щорічна основна відпустка тривалістю 28 календарних днів незалежно від стажу роботи); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 ЗУ «Про відпустки», відповідно до якої щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці тривалістю до 35 календарних днів надається працівникам, зайнятим на роботах, пов`язаних із негативним впливом на здоров`я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість відпустки, зазначеної в частині першій цієї статті, встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від результатів атестації робочих місць за умовами праці та часу зайнятості працівника в цих умовах); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 ЗУ «Про відпустки» відповідно до якої така відпустка надається окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.10 ЗУ «Про відпустки», щорічна додаткова відпустка, передбачена статтею 7 та пунктами 1 і 2 частини першої статті 8 цього Закону, надається понад щорічну основну відпустку за однією підставою, обраною працівником. Порядок надання додаткової відпустки з кількох підстав встановлює Кабінет Міністрів України.
Пунктом 8.5. розділу 8 «Робочий час та час відпочинку» Колективного договору між адміністрацією і профспілковим комітетом ТДВ «Шахта «Білозерська» на 2010-2013 року (а.с.38-40) передбачено, що щорічні додаткові відпустки за роботу з шкідливими та важкими умовами праці за особливий та за особливий характер праці (ст.7,8 ЗУ «Про відпустки») надаються працівникам, зайнятим в негативних умовах праці відповідно до Списків виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість працівників на роботах в яких дає правона щорічну додаткову відпустку, які затверджені постановою КМУ від 17 листопада 1997 р. N 1290 (Додаток №1).
До стажу роботи, який дає право на щорічну додаткову відпустку включається час перебування працівника на лікарняному у зв`язку травмою на виробництві та профзахворюванням. При цьому загальна тривалість основої та додаткової відпустки не повинна перевищувати 69 календарних днів на рік.
Відповідно до Списку виробництв, цехів, професій і посад із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість працівників на роботах в яких дає право на щорічну додаткову відпустку (додаток №1), який затверджено постановою КМУ від 17 листопада 1997 р. N1290 вбачається, що максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці, для гірничих робітників становить 14 календарних днів.
Відповідно до Списку виробництв, робіт, професій і посад працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах підвищеного ризику для здоров`я, що дає право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці, (додаток №2), який затверджено постановою КМУ від 17 листопада 1997 р. N1290 вбачається, що максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці становить 24 календарних дні.
Відповідно до постанови КМУ від 17 листопада 1997 р. N1290, щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці гірничим робітникам надаються понад щорічну основну відпустку з обох підстав.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст.116 КЗпП України (в редакції станом на день звільнення позивача, тобто станом на 02.08.2012 року), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні. Власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.
Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).
Відповідно до ст.83 КЗпП України та ст.24 ЗУ «Про відпустки» (в редакції станом на день звільнення позивача, тобто станом на 02.08.2012 року), у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.
Відповідно до ст.81 КЗпП України (в редакції станом на день звільнення позивача, тобто станом на 02.08.2012 року), за бажанням працівників, переведених на роботу з одного підприємства, установи, організації на інше підприємство, в установу, організацію, які не використали за попереднім місцем роботи повністю або частково щорічну основну відпустку і не одержали за неї грошової компенсації, щорічна відпустка повної тривалості надається до настання шестимісячного терміну безперервної роботи після переведення. Якщо працівник, переведений на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, повністю або частково не використав щорічні основну та додаткові відпустки і не одержав за них грошову компенсацію, то до стажу роботи, що дає право на щорічні основну та додаткові відпустки, зараховується час, за який він не використав ці відпустки за попереднім місцем роботи.
Згідно ст.10 ЗУ «Про відпустки» (в редакції станом на день звільнення позивача, тобто станом на 02.08.2012 року) вести облік відпусток, що надаються працівникам зобов`язаний власник уповноважений ним орган.
Відповідно до ст.233 КЗпП України (в редакції станом на день звільнення позивача, тобто станом на 02.08.2012 року), працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до позиції Верховного Суду, яку він висловив у постанові від 4 квітня 2023 року у справі №640/8348/21, поняття «оплата праці» і «заробітна плата», які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними. Тому спір в частині вимог ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, на яку працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством (є належною працівнику заробітною платою), охоплюється застосованим у частині другій статті 233 КЗпП України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначенням «законодавство про оплату праці», у зв`язку з чим, не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про її нарахування та стягнення.
У постанові від 26 лютого 2020 року (справа №821/1083/17) Великою Палатою Верховного Суду було висловлено правову позицію, що під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, при звільненні працівника роботодавець повинен виплатити останньому всі належні йому суми, в тому числі і компенсацію за невикористані дні відпустки.
В той же час законодавство України передбачає, що грошова компенсація за не використані дні щорічних відпусток може, за бажанням працівника, якого звільняють за переведенням на інше підприємство, бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник, тобто в такому разі грошова компенсація за невикористані дні відпустки при звільненні працівнику не виплачується.
Так, матеріалами справи встановлено, що 21 липня 2023 року на електронну пошту суду першої інстанції від представника відповідача ТДВ «Шахта Білозірська» Гавріхіва В.В. надійшов відзив на позов, в якому була викладена позиція сторони відповідача по заявленим ОСОБА_1 вимогам та до нього додано копію заяви позивача ОСОБА_1 від 02.08.2012 про звільнення та копія наказу №114вк про звільнення позивача від 03.08.2012 (а.с.141-145).
При цьому, суд першої інстанції у рішенні зазначив, що відзив на позов, в строк, передбачений ухвалою суду від 27.09.2021 року до суду не надходив, тобто поданий 21 липня 2023 року на електронну пошту суду першої інстанції відзив на позов, суд прийняв за пояснення представника відповідача, про що зазначено в судовому рішенні.
Суд першої інстанції взяв до уваги наказ про звільнення позивача №114 вк від 03.08.2012 року, з яким позивач особисто був ознайомлений при звільненні, що зокрема не заперечується позивачем, а також взяв до уваги і подану стороною відповідача заяву позивача про звільнення від 02.08.2012 року, якою підтверджено бажання ОСОБА_1 при звільненні з переведенням на інше підприємство про передачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку на підприємство, куди він переводився (а.с.144).
Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Сторона відповідача на підтвердження своєї позиції надала суду наведені вище докази, про існування яких позивачу було відомо, оскільки він за власним бажанням переводився на інше підприємство, був ознайомлений особисто з наказом про звільнення та особисто писав заяву про звільнення з переводом на інше підприємство, суд першої інстанції на законних підставах взяв до уваги надані відповідачем докази.
Виходячи з встановлених судом першої інстанції обставин справи, колегія суддів повністю погоджується з висновком місцевого суду, що у відповідача на час звільнення позивача (02.08.2012 року) не було підстав для виплати позивачу грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, оскільки це питання було узгоджено між сторонами шляхом передачі грошової компенсації за невикористану відпустку до підприємства, на яке переводився позивач, що підтверджено змістом заяви самого позивача від 02.08.2012 року (а.с.144), де він власноручно зазначив, що він згоден з тим, щоб грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку було передано на підприємство, куди він був переведений, що повністю узгоджується з діючим на той час законодавством.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем в судовому засіданні того факту, що за час роботи в ВП ШУ «Білозерське» ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» вказаним підприємством йому не надавались дні невикористаної переведеної з ТДВ «Шахта «Білозерська» щорічної відпустки або не була виплачена грошова компенсація за їх невикористання при його звільненні з вказаного підприємства.
Перевіривши справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову, яке відповідає вимогам ст.ст.263, 264 ЦПК України.
Отже, доводи апеляційної скарги сторони позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 залишити без задоволення
Ршення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 21 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 13 грудня 2023 року.

Головуючий:

Судді: