ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
26 жовтня 2023 року                                                    м. Чернівці
справа № 724/2102/22
провадження №22-ц/822/718/23
                                                                                22-ц/822/722/23
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Перепелюк І. Б. 
суддів: Одинака О.О., Кулянди М.І.
секретар Паучек І.І. 
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 червня 2023 року та  апеляційну скаргу на додаткове рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 липня 2023 року в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дністровського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловська Ірина Юріївна про стягнення грошової компенсації в частині 1/2 вартості житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами,
встановив:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дністровського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловська І.Ю. про стягнення грошової компенсації в частині 1/2 вартості житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами.
Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач з 15.01.1999 року перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 17.12.2021 року. За період шлюбу ОСОБА_2 , відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.10.2010 року серії НОМЕР_1 виданого виконавчим комітетом Чепоніської сільської ради Хотинського району Чернівецької області, набув право власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Під час розгляду Хотинським районним судом справи № 724/688/22 за позовом ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, позивач дізналася, що відповідачем було відчужено даний будинок за договором дарування від 26.10.2010 року без її відома, позивач не надавала свою згоду на дарування майна, яке набуте у шлюбі. Позивач вважає порушеним своє право власності на частину нерухомого майна, що є спільним сумісним майном подружжя.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просила стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в частині 1/2 вартості житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 66351,00 грн.; судові витрати, які складаються із судового збору, витрат на проведення оцінки житлового будинку в сумі 2500 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 19600 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 червня 2023 року в позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 приватний нотаріус Дністровського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловська І.М. про стягнення грошової компенсації в частині 1/2 вартості житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та судових витрат – відмовлено.
Додатковим рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 липня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_4 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу – задоволено частково.
Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 31 320 ( тридцять одна тисяча триста двадцять) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти вимог заяви – відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
         В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29.06.2023 року про стягнення грошової компенсації в частині 1/2 вартості житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та судових витрат, позов задовільнити та скасувати додаткове рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 липня 2023 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права, суд не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
ОСОБА_1 зазначає, що її колишнім чоловіком ОСОБА_2 було відчужено спільно нажите спільне сумісне майно подружжя без її відома.
Жодного погодження щодо дарування житлового будинку вона не надавала. Вказаний житловий будинок є об`єктом їхньої спільної власності.
ОСОБА_1 не була обізнана щодо укладення договору дарування, не надавала свою згоду на дарування майна, яке набуте в шлюбі, а тому договір має бути визнано недійсним. Судом першої інстанції не було взято до уваги те, що позивачка особисто в судовому засіданні зазначила, що підпис в заяві – згоді не її. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 подав відзив, в якому просить апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення Хотинського районного суду Чернівецької області  залишити без змін.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу за апеляційний розгляд.

Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено,  що позивач ОСОБА_1 (прізвище під час укладання шлюбу ОСОБА_5 ) та відповідач ОСОБА_2 з 15.01.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 07.12.2021 року розірвано.
12 жовтня 2010 року, відповідно до рішення виконавчого комітету Чепоніської сільської ради Хотинського району Чернівецької області №56/14 від 11 листопада 2008 року, ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно – будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано в Хотинському комунальному районному бюро технічної інвентаризації 12.10.2010 року за р.№31736639.
26 жовтня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір дарування житлового будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловською І.Ю., реєстровий номер №3580, згідно з яким ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_6 прийняла у дар житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Чепоніської сільської ради Хотинського району Чернівецької області від 12.10.2010 року.
Даний договір було посвідчено за наявності згоди дружини «дарувальника» приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловською І.Ю. 26 жовтня 2010 року за №3579, примірник якої приєднаний до документів стосовно даного правочину та зберігається у справах приватного нотаріуса Хотинського районного нотаріального округу /п.9 Договору/.
24.01.2023 року на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Дністровського районного нотаріального округ Масловською І.Ю. було надано належним чином завірену копію заяви – згоди «дружини дарувальника», зареєстровану 26.10.2010 року в реєстрі за №3579, з якої встановлено, що ОСОБА_7 надала згоду на дарування її чоловіком ОСОБА_2 набутого ними під час шлюбу житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 - ОСОБА_8 . Умови даної угоди попередньо обговорені їй відомі та зрозумілі та відповідають їх спільним інтересам.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши суддю-доповідача та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач при укладенні договору дарування від 26.10.2010 року надала свою згоду на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, що підтверджується письмовою згодою позивача, посвідченою приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловською І.Ю. 26 жовтня 2010 року за №3579
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю мін ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.
Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 83 ЦПК України визначено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
У справі, що переглядається, суд установив, що позивач при укладенні договору дарування від 26.10.2010 року надала свою згоду на відчуження спірного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, як того вимагає частина третя статті 65 СК України, що підтверджується письмовою згодою позивача, посвідченою приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Масловською І.Ю. 26 жовтня 2010 року за №3579.
Так, на виконання ухвали суду від приватного нотаріуса Масловської І.ІО. на адресу  Хотинського суду надійшов Лист із заявою - згодою ОСОБА_9  від 26.10.2010 року, із якої вбачається, що вона   дає свою згоду на дарування її чоловіком  ОСОБА_2 , набутого ними під час шлюбу  житлового буднику, з належними до нього будівлями та спорудами номер що знаходиться в АДРЕСА_2 ,  ОСОБА_6 . При цьому у згоді додатково повідомила, що умови  угоди ними обговорені, їй відомі та зрозумілі й відповідають їхнім спільним інтересам. Зміст ст. 60, 63, 65 СК роз’яснено. 
Зазначене спростовує доводи апелянта про те, що відчуження відповідачем ОСОБА_2 , шляхом укладення договору дарування майна, відбулось без згоди його колишньої дружини - позивачки ОСОБА_1 .
Заперечуючи проти свого підпису у зазначеній заяві, позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цього, та не заявлено відповідних клопотань.
Також позивачем не доведено, що  договір дарування від 26.10.2010 року не був направлений на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а фактично відбувся продаж будинку. 
Зазначений договір в судовому порядку не оскаржувався, отже, відповідно до ст. 204 ЦК України, якою встановлена презумпція правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, є правильним.
Доводи апелянта є аналогічними тим доводами, які були викладені в позові та перевірялися судом першої інстанції під час розгляду цього спору, однак висновків суду першої інстанції не спростовують і зводяться до суб`єктивного тлумачення чинних норм законодавства України та незгоди з висновками суду першої інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. 

Щодо оскарження додаткового рішення 
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За приписами ч.2-3 вказаної статті заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.
Згідно з частиною 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Частиною 2 статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною другою статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в додатковій постанові від 18 лютого 2022 року у справі №925/1545/20 зазначила, що для вирішення питання про розподіл судових витрат слід враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.
У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості й достовірності відображеної у них інформації.
Відповідно до статей 1, 26, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачу, слід зменшити до 31320 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що згідно ордера на надання правничої допомоги від 18 листопада 2022 року ОСОБА_2 , на підставі договору про надання правової допомоги від 18 січня 2022 року, надавалася правнича допомога адвокатом Боднарюком В.І. 
За цим договором адвокат бере на себе зобов`язання усіма законними методами та способами надавати необхідну правову допомогу клієнту у всіх справах, що пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням його порушених оспорюваних, невизнаних прав та законних інтересів, а клієнт зобов`язується оплатити адвокату гонорар (винагороду) за надання правничої допомоги та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах визначених договором.
Згідно п. 4.1, п.4.3 договору вартість однієї години адвоката та надання ним послуг становить 1200 гривень. На підтвердження оплати гонорару та компенсації фактичних витрат на надання правничої допомоги адвокатом оформляється прибутковий касовий ордер, а клієнту видається квитанція до прибуткового касового ордеру щодо здійснення оплати. 
Згідно акту наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 29.06.2023 та розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, за якими надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги (а.с.211-212). Так, адвокатом надано правничу допомогу: консультація щодо наявних спірних правовідносин (1 год)– 1200 грн., складання адвокатського запиту до Рукшинської сільської ради (1 год)- 1200 грн., оформлення адвокатського запиту до архівного відділу Дністровської РДА (1 год) – 1200 грн., підготовка клопотання до Хотинського районного суду про ознайомлення з матеріалами справи (0,5 год) – 600 грн., ознайомлення з матеріалами справи №724/2102/22 в Хотинському районному суді (1 год) – 1200 грн., правовий аналіз наявних матеріалів справи та їх вивчення (4 год) – 4800 грн., складання відзиву на позовну заяву та оформлення доданих до нього документів (6 год) – 7200 грн., підготування клопотання про витребування доказів по справі, а саме : витребування у нотаріуса згоди дружини «дарувальника» (2 год) - 2400 грн., підготування клопотання про застосування заходів процесуального примусу до ОСОБА_1 (2 год) – 2400 грн., підготування відзиву на змінену позовну заяву (враховуючи подані позивачем клопотання про збільшення та зменшення позовних вимог) (4 год)- 4800 грн., підготування та оформлення клопотання про зобов`язання позивача ОСОБА_1 надати відповіді на запитання, оформлені відповідно до вимог ст.93 ЦПК України (2 год) – 2400 грн., участь у судових засіданнях по справі 28.11.22, 16.01.23, 13.02.23, 27.02.23, 27.03.23, 18.04.23, 26.04.23, 29.06.23 ( 10 год) – 12000 грн.
Загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом при обрахунку складає 41400 грн.
Згідно квитанцій до прибуткового касового ордеру від 21.11.2022 року та від 29.06.2023 року ОСОБА_2 сплатив адвокату Боднарюку В.І. - 41400 грн. (21750+19650) за надану професійну правничу допомогу.
Суд першої інстанції, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг та виконаної роботи, дійшов правильного та обгрунтованого висновку, що відповідачем підтверджено обсяг наданих адвокатом правничих послуг, виконаних робіт на загальну суму 31320 грн.
Доводи апелянта зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, однак висновків суду не спростовують. 

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанцій забезпечив повний та всебічний розгляд справи на підставі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
постановив:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 29 червня 2023 року та  додаткове рішення  Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 липня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови – 30 жовтня 2023 року. 

Головуючий  І.Б. Перепелюк

Судді:  М.І. Кулянда

О.О. Одинак