Справа № 344/9139/22 
Провадження № 22-ц/4808/1079/23 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Мальцева 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі суддів Мальцевої Є.Є., Луганської В.М., Фединяка В.Д., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, інфляційних збитків, суми трьох відсотків річних, 
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, інфляційних збитків та трьох процентів річних, покликаючись на те, що відповідно до платіжних доручень банку від 26.07.2019 року, 21.12.2019 року, 27.12.2019 року, 27.02.2020 року, 11.08.2020 року, 03.10.2020 року, 31.10.2020 року, 18.12.2020 року, 23.02.2021 року, 27.04.2021 року він перерахував на банківський рахунок відповідача грошові кошти у загальному розмірі 32300,00 грн. При цьому таке зарахування коштів здійснене помилково без будь-якої підстави. Відповідач по сьогоднішній день утримує дану суму коштів та не повертає їх. Тому він вправі вимагати їх повернення на підставі відповідних норм закону. Обставини, які б вказували про те, що набуті відповідачем кошти є заробітною платою або прирівняною до неї платою, відшкодуванням шкоди, соціальною виплатою, допомогою або грошовою сумою, наданою відповідачеві як засіб до існування, тобто коштами, які відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню, відсутні. Тому позивач вимагає повернення коштів у розмірі 32300,00 грн. в судовому порядку. Також, позивачем нараховано 5749,40 грн. інфляційних збитків та 1045,99 грн. три проценти річних.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач ОСОБА_1 оскаржив судове рішення. 
Вказує, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновки суду не відповідають обставинам справи.
Зазначив, що суд безпідставно не надав уваги обставинам, викладеним в позові, і доведеним позивачем належним чином. В свою чергу, відповідач не довів, що між ним та позивачем були будь-які договірні відносини, отже, посилання суду на існування орендних відносин між сторонами ні на чому не ґрунтується, зводиться до припущень. Більш того, визнаючи, що платежі, проведені позивачем, які він вважає безпідставно виплаченими відповідачеві, можуть бути оплатою за оренду третім особам, суд всупереч закону не залучив таких осіб до вирішення спору, хоча таке рішення може вплинути на відносини позивача з такими особами. 
Таким чином, рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права, а враховуючи, що позивач належно довів усі обставини, на які посилався, то й з порушенням норм матеріального права. 
Просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 

Ухвалою апеляційного суду від 11 вересня 2023 року вирішено справу розглядати в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи відповідно до ч.13 ст.7, ст.365, 366, 368, 369 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення коштів, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів обставин, на які посилався в обгрунтування позовних вимог. 
Колегія суддів не може не погодитися з таким висновком суду. 
На підтвердження доводів позову ОСОБА_1 суду надано:
дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника ОСОБА_1 у розмірі 3150,00 з картки НОМЕР_1 на картку НОМЕР_2 (дата валютування 21.12.2019 року);
квитанцію із monobank/Universal Bank від 27.12.2019 року від платника ОСОБА_1 у розмірі 2850,00 з рахунку НОМЕР_3 на картку НОМЕР_4 , одержувач - ОСОБА_3 (дата валютування 27.12.2019 року);
дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника ОСОБА_1 у розмірі 500,00 з картки НОМЕР_5 на картку НОМЕР_2 (дата валютування 27.02.2020 року); 
дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника ОСОБА_1 у розмірі 5000,00 з картки НОМЕР_5 на картку НОМЕР_2 (дата валютування 11.08.2020 року);
дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника ОСОБА_1 у розмірі 3650,00 з картки НОМЕР_6 на картку НОМЕР_2 (дата валютування 03.10.2020 року);
дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника ОСОБА_1 у розмірі 5000,00 з картки НОМЕР_5 на картку НОМЕР_2 (дата валютування 31.10.2020 року);
дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника ОСОБА_1 у розмірі 3700,00 з картки НОМЕР_6 на картку НОМЕР_2 (дата валютування 18.12.2020 року);
дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника ОСОБА_1 у розмірі 3000,00 з картки НОМЕР_6 на картку НОМЕР_2 (дата валютування 23.02.2021 року);
дублікат чека із ПриватБанку щодо перерахунку коштів від платника ОСОБА_1 у розмірі 2500,00 з картки НОМЕР_6 на картку НОМЕР_2 (дата валютування 27.04.2021 року).

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_2 визнав факт отримання грошових коштів від позивача, вказав, що такі кошти перераховувались позивачем як оплата за укладеними договорами оренди.
ОСОБА_2 одружений з ОСОБА_4 ..
З 20 грудня 2006 року ОСОБА_4 є власником приміщення у АДРЕСА_1 .
ОСОБА_4 є титульним власником приміщення, але воно здається подружжям ОСОБА_5 в оренду протягом багатьох років. Зазначене нежитлове приміщення є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 , як придбане під час шлюбу, то й кошти за договором оренди нежитлових приміщень іноді орендарі перераховували і на картковий рахунок ОСОБА_2 , а не тільки на рахунок ОСОБА_4 .. 
01 жовтня 2018 року, між ФОП ОСОБА_4 («Орендодавець») та ФОП ОСОБА_6 («Орендарем», який являється батьком позивача) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 01/SU-18, у відповідності до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1.4 Договору оренди 01/SU-18 від 01.10.2018 року термін оренди майна складає один рік, починаючи з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі Майна в оренду.
Пунктом 3.1 Договору передбачено, що за використання Об`єкта оренди, незалежно від результатів господарської діяльності Орендаря, встановлюється орендна плата в розмірі 3 000,00 грн. за всю площу Об`єкта оренда за кожен календарний місяць оренди.
Акт приймання-передачі нерухомого майна в оренду було підписано 01 жовтня 2018 року.
Пунктом 8.8 Договору зазначається, що у разі відсутності заяви однієї із сторін за цим Договором про припинення або зміну умов цього Договору протягом одного місяця до закінчення строку дії. Договір вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які передбачені Договором, але не більше тридцяти п`яти місяців з дати підписання цього Договору.
01.11.2020 року між ФОП ОСОБА_4 («Орендодавець») та ФОП ОСОБА_1 («Орендарем») було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 01/SU-20, у відповідності до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 .
Відповідно до п. 1.4 Договору оренди № 01/SU-20 від 01.11.2020 року, термін оренди майна складає один рік, починаючи з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі Майна в оренду.
Пунктом 3.1 Договору, за використання Об`єкта оренди, незалежно від результатів господарської діяльності Орендаря, встановлюється орендна плата в розмірі 3 500,00 грн. за всю площу Об`єкта оренда за кожен календарний місяць оренди.
Акт приймання-передачі нерухомого майна в оренду було підписано 01 листопада 2020 року.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 25.10.2021 року по справі № 909/828/21 вирішено стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_4 заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2020 року № 01/SU-20 за період з серпня 2021 року по листопад 2021 року.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 21.09.2022 року по справі № 909/542/22, вирішено стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_4 борг за договором оренди нежитлового приміщення від 01.11.2020 року № 01/SU-20  за період з вересня 2021 року по травень 2022 року.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач суду вказував, що він набув від позивача вкзані кошти, але ці гроші були платежами за договорами оренди, які він приймав як співвласник приміщення, за яке позивач замість свого батька сплачував оренду. Про те, що кошти перераховувались небезпідставно, свідчить і те, що позивачу було відомо і прізвище, ім`я та по-батькові відповідача, його рахунок, номер картки, також те, що гроші переводилися неодноразово. 

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Зокрема, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Долучені позивачем на обґрунтування позовних вимог копії чеків вказують на факт набуття відповідачем вказаних грошових коштів. 
Належних та допустимих доказів, які б вказували б на відсутність у відповідача правової підстави для набуття або збереження спірних коштів позивачем не надано.
Між позивачем та дружиною відповідача існують орендні відносини на підставі яких позивач перераховував гроші ОСОБА_2 за оренду приміщення ОСОБА_4 , що відповідач не заперечує, і власне, посилається на ці обставини. 
Факт помилкового перерахування вказаних коштів спростовується кількістю таких перерахувань на протязі тривалого часу. 
Отже, належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів  безпідставно позивач не надав. 

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

У зв`язку з наведеним суд правильно вважав, що обставини, на які посилався позивач в своїй позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачем в ході розгляду справи не представлено належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту набуття відповідачем грошових коштів від нього безпідставно та за відсутності між сторонами будь-яких правовідносин, які б передбачали необхідність перерахунку зазначених коштів, тому немає підстав для задовлення позову. 
Колегія суддів, перевіривши справу, вважає, що висновок суду про відмову в позові за недоведеністю вимог є правильним. 
Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Тобто безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Так, у справі, яка переглядається, позивач сплатив ОСОБА_2 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Разом з тим ОСОБА_2 визнає, що ці кошти були сплачені на його рахунок для погашення боргу перед його дружиною ОСОБА_4 за оренду приміщення. 
Відтак, судом правильно вирішено, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів. Більш того, обставини справи свідчать про те, що незалучення до участі у справи ОСОБА_4 не несе негативних наслідків для позивача, оскільки оскарженим рішенням встановлено, що перераховані позивачем кошти, які є предметом позову, передані ним як оплати оренди, тому це може вплинути тільки на відносини ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .. 
Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. В апеляційній скарзі позивач не спростував висновок суду, а по суті виразив незгоду із рішенням без будь-якого правового обґрунтування, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, які, в свою чергу, були предметом перевірки суду першої інстанції. 

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. 

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржене рішення вимогам щодо обгрунтованості відповідає в достатній мірі. 
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. 
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати відносяться на рахунок скаржника. Відповідно, не підлягає задовленню вимога представника позивача про відшкодування судових витрат. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд 
                                  П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 червня 2023 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 09 листопада 2023 року.

Головуючий:                                                          Є.Є. Мальцева 
Судді:                                                                  В.М. Луганська 
       В.Д. Фединяк