ф
РІШЕННЯ
Іменем України

04 грудня 2023 року 
м. Київ
справа №9901/369/19
адміністративне провадження № П/9901/369/19  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Стеценка С.Г.,
суддів: Шарапи В.М.,  Рибачука А.І.,  Стрелець Т.Г.,  Тацій Л.В., 
за участю:
секретаря судового засідання - Самари В.С.,
представника позивача - Сіваченка В.В.,
представника відповідача - Петренко Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та нечинним рішення в окремій частині,
В С Т А Н О В И В:
І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
1. У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач), в якому просила: визнати рішення ВККС від 18.12.2018 №320/зп-18 протиправним та нечинним в частині відмови судді Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 у допуску до другого етапу "Дослідження досьє та проведення співбесіди" у межах кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, призначеного рішенням Комісії від 26.06.2018 №156/зп-18 та припинення її участі у відповідному оцінюванні, визнання судді такою, що не підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді (далі - спірне рішення).
ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА
2. В обґрунтуванні своїх вимог позивачка вказує на те, що спірне рішення Комісії не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення та мотиви, з яких відповідач дійшов до висновку про недопуск ОСОБА_1 до другого етапу кваліфікаційного оцінювання "дослідження досьє та проведення співбесіди" у межах кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення й припинення її участі у відповідному оцінюванні, визнання її такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.
3. Також, як підставу для скасування спірного рішення ВККС позивачка зазначає, що, на її думку, за результатами першого етапу кваліфікаційного оцінювання нею були набрані достатні бали, у розумінні Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 03.11.2016 року №143/зп-16 (у редакції рішення ВККС від 13.02.2018 №20/зп-18, із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Комісії від 16.02.2018 №22/зп-18, далі - Положення №143/зп-16) і Порядку проведення іспиту та Методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням ВККС від 04.11.2016 №144/зп-16 (у редакції рішення Комісії від 13.02.2018 №20/зп-18, із змінами та доповненнями, внесеними рішенням ВККС від 02.10.2018 №210/зп-18, далі - Порядок №144/зп-16), а тому у відповідача не виникли засновані на законі достатні правові підстави для прийняття рішення щодо неї про не допуск до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання.
4. Позивачка вважає, що Комісія, встановивши мінімально допустимий бал окремо за анонімне письмове тестування і виконання практичного завдання, діяла всупереч вимог затвердженого нею ж Положення №143/зп-16, яким встановлено особливості проведення кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, зокрема, визначено, що під час такого оцінювання суддів мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання не встановлюється (абзац другий пункту 8 розділу IV). На переконання позивачки такі дії Комісії порушують вимоги статті 19 Конституції України, частини п`ятої статті 3 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII).
5. Протиправність спірного рішення Комісії обґрунтовується й тим, що відповідач діяв всупереч вимог частини третьої статті 83 Закону №1402-VIII, пунктів 3, 5 розділу V Положення №143/зп-16, провівши кваліфікаційне оцінювання щодо неї не за обраною суддею спеціалізацією відповідного суду.
6. ОСОБА_1 наголошує й на тому, що спірне рішення Комісії не містить усіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктом 34 Розділу ІІІ Положення №143/зп-16, й, при цьому, відповідачем допущено ряд порушень Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 13.10.2016 №81/зп-16 (далі - Регламент ВККС), зокрема, щодо повідомлення про дату, час і місце проведення засідання Комісії, на якому розглядалося питання стосовно неї, розгляду питань, не включених до порядку денного.
7. З вказаних підстав позивач й звернулась до Верховного Суду, як суду першої інстанції, з даною позовною заявою.
8. У відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити у її задоволенні, оскільки вважає, що спірне рішення комісії прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України, з дотриманням процедури та встановлених частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) критеріїв. 
9. Відповідач звертає увагу й на те, що Комісія, діючи в межах повноважень, наданих їй статтею 93 Закону №1402-VIII, своїм рішенням від 26.06.2018 №156/зп-18 встановила мінімально допустимий бал іспиту - 55 відсотків від максимально можливого бала у разі набрання суддею: 55 і більше відсотків від максимально можливого бала за складення анонімного письмового тестування; 55 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання.
10. Комісія наголошує на тому, що такий механізм обрахування мінімально допустимого бала полягає в тому, що у процедурі кваліфікаційного оцінювання для визначення відповідності займаній посаді важливо надати відповідь на запитання, чи відповідає суддя тим мінімальним вимогам в рамках критеріїв, визначених Законом, які дозволяють судді ефективно відправляти правосуддя. 
11. До того ж, ВККС посилається на те, що рівень знань у сфері права і рівень практичних навичок та умінь у правозастосуванні є самостійними (самодостатніми) показниками визначення рівня професійної компетентності судді, кожен з яких має на меті проявити і оцінити різні аспекти професійної підготовки і кваліфікації судді.
12. Оскільки ОСОБА_1 , на думку Комісії, не склала іспит, набравши за виконання практичного завдання суму балів, яка є меншою за 55 відсотків від максимально можливої кількості балів, ВККС вважає ухвалене нею спірне рішення таким, що відповідає вимогам законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, а також умовам кваліфікаційного оцінювання, визначеним відповідачем у рішенні про його призначення.
13. Відтак, ураховуючи наведене, ВККС наголошує на тому, що спірним рішенням жодних прав або охоронюваних законом інтересів позивачки не порушено.
14. У відповіді на відзив позивачка, спираючись на доводи, аналогічні тим, які були викладені нею у позовній заяві, наголосила на допущенні ВККС низки порушень встановленої законодавством процедури оцінювання та, як наслідок, незаконності, на її думку, спірного рішення Комісії, при цьому наполягає на обґрунтованості позову і наявності підстав для його задоволення, оскільки вважає, що вказані відповідачем аргументи такого висновку не спростовують.
ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ, ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
15. Позовна заява зареєстрована в автоматизованій системі документообігу суду 09.07.2019.
16. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у складі суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду - головуючого судді (судді-доповідача) Стеценка С.Г., суддів: Стародуба О.П., Стрелець Т.Г., Тацій Л.В., Шарапи В.М.
17. Ухвалою Верховного Суду від 15.07.2019 позовну заяву ОСОБА_1 на підставі частини першої статті 123 КАС України залишено без руху та встановлено позивачу десятиденний з дня вручення копії ухвали строк, упродовж якого позивач мала право вказати інші підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду.
18. 29.07.2019 до Верховного Суду надійшло клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду, розглянувши яке, суд дійшов висновку про поважність вказаних ОСОБА_1 причин пропуску строку звернення до суду, а відтак і про наявність підстав для його задоволення.
19. Ухвалою Верховного Суду від 02.08.2019 поновлено позивачу строк звернення до суду, відкрито спрощене позовне провадження у цій справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 09.09.2019 о 15:00 годині.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2022 визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у складі головуючого судді Стеценка С. Г., суддів: Шарапи В. М., Рибачука А. І., Стрелець   Т.   Г., Тацій Л. В.     
20. В подальшому, розгляд справи неодноразово відкладався (оголошувалась перерва), передовсім, у зв`язку з клопотанням представника позивача (виходячи з відсутності повноважень у Комісії), а також у зв`язку з клопотаннями сторін про відкладення (перенесення, оголошення перерви), заміною суддів у цій справі (у зв`язку з відпустками, відставкою судді), а також із епідемічною ситуацією, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, встановленням в країні карантину та введенням воєнного стану.
IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН
22. Указом Президента України від 21.05.2007 №435/2007 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва у межах п`ятирічного строку.
23. Постановою Верховної Ради України від 17.05.2012 №4736-VI ОСОБА_1 обрано безстроково на посаду судді Святошинського районного суду міста Києва.
24. Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 21.06.2017 №1657/3дп/15-17 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до неї дисциплінарне стягнення у виді подання про тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя на шість місяців з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді.
25. 05.09.2017 Третьою Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя внесено подання про тимчасове відсторонення судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 від здійснення правосуддя на шість місяців - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації з подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді (вх. №5367/0/8-17).
26. Рішенням ВРП від 11.10.2017 №3241/0/15-17 зазначене вище подання Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя задоволено. Тимчасово, строком на шість місяців, відсторонено суддю Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації з подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді. Доручено Національній школі суддів України забезпечити проходження суддею Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 курсу підвищення кваліфікації з метою подальшого кваліфікаційного оцінювання для підтвердження нею здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.
27. Наказом Національної школи суддів України від 30.10.2017 №878-п «Про проведення курсу навчання для підвищення кваліфікації суддів, які тимчасово відсторонені від здійснення правосуддя» визначено провести з 30.10.2017 по 03.04.2018 в місті Києві курс навчання для підвищення кваліфікації судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , відстороненої Вищою радою правосуддя від здійснення правосуддя, за рахунок коштів Державного бюджету України.
28. Відповідно до звіту Національної школи суддів України від 03.04.2018, складеного за результатами проходження курсу навчання для підвищення кваліфікації суддею Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , остання пройшла в Національній школі суддів України повний 271-годинний курс навчання та успішно виконала індивідуальну навчальну програму для підвищення кваліфікації судді, яка тимчасово відсторонена від здійснення правосуддя.
29. Рішенням Комісії від 26.06.2018 №156/зп-18 призначено кваліфікаційне оцінювання для підтвердження здатності ОСОБА_1 здійснювати правосуддя у Святошинському районному суді міста Києва.
30. Пунктом 7 вказаного вище рішення Комісії установлено черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання: перший етап - складання іспиту; другий етап - дослідження досьє та проведення співбесіди.
31. Також, пунктом 11 рішення ВККС №156/зп-18 установлено мінімально допустимий бал іспиту - 55 відсотків від максимально можливого бала у разі набрання суддею: 55 і більше відсотків від максимально можливого бала за складення анонімного письмового тестування; 55 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання.
32. У мотивувальній частині цього ж рішення (аркуш 2) Комісія зазначила, що на виконання пункту 4 розділу IV Положення №143/зп-16 ВККС отримала інформацію щодо спеціалізації суддів.
33. Святошинський районний суд міста Києва листом від 03.04.2018 №01/391/2018 повідомив Комісію про те, що 07.03.2018 за вихідним №01/284/2018 на адресу Комісії направлено анкету судді ОСОБА_1 та інформацію про підстави скасування та зміни судових рішень, ухвалених суддею починаючи з 1 січня 2012 року. Щодо спеціалізації судді ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до протоколу загальних зборів суддів Святошинського районного суду №15 від 28.12.2010 встановлена спеціалізація щодо розгляду цивільних та адміністративних справ, а також матеріалів про адміністративні правопорушення. Протоколом загальних зборів суддів Святошинського районного суду міста Києва №1 від 22.01.2014   ОСОБА_1 встановлена спеціалізація як слідчий суддя.
34. За результатом анонімного письмового тестування позивачка набрала 79,875 балів з максимально можливої кількості балів - 90, а за виконання практичного завдання, проведеного за кримінальною спеціалізацією, отримала 63,5 бала з максимально можливої кількості балів 120. Загалом за результатом іспиту ОСОБА_1 отримала 143,375 балів з максимально можливої кількості балів - 210, тобто більше ніж 55 відсотків.
35. Спірним рішенням Комісії визнано такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді, зокрема, ОСОБА_1 , яка не набрала мінімально допустимий і більший від нього бал за виконання практичного завдання під час кваліфікаційного оцінювання суддів у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення.
36. Цим же рішенням ВККС відмовлено, зокрема, судді ОСОБА_1 у допуску до другого етапу «Дослідження досьє та проведення співбесіди» у межах кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, призначеного рішенням Комісії від 26.06.2018 №156/зп-18, припинено її участь у відповідному оцінюванні та визнано суддю такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.
37. Не погодившись з таким рішенням Комісії, ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду, як до суду першої інстанції, з даним позовом.
V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
38. Спірні у цій справі правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом №1402-VIII, Порядком №144/зп-16, Положенням №143/зп-16, Регламентом ВККС (далі - в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).
39. Відповідно до частини першої статті 124, частини першої статті 127 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.
40. Частиною першою статті 125 Основного Закону визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
41. В свою чергу, за змістом частини першої статті 127 Конституції України правосуддя здійснюють судді.
42. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон №1402-VIII.
43. Так, у статті 83 Закону №1402-VIII вказані завдання та підстави кваліфікаційного оцінювання, за змістом частин першої, третьої - п`ятої якої, кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Підставами для призначення кваліфікаційного оцінювання є: 1) заява судді (кандидата на посаду судді) про проведення кваліфікаційного оцінювання, у тому числі для участі у конкурсі; 2) рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення кваліфікаційного оцінювання судді у випадках, визначених законом. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.
44. В той же час, проведення кваліфікаційного оцінювання здійснюється, зокрема, відповідно до статті 84 Закону №1402-VIII, згідно з якою Вища кваліфікаційна комісія суддів України протягом трьох місяців з дня надходження відповідної письмової заяви ухвалює рішення про призначення кваліфікаційного оцінювання, крім випадку проведення кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення чи інших випадків, визначених законом. За результатами проведення кваліфікаційного оцінювання Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює одне з рішень, визначених цим Законом.
45. Кваліфікаційне оцінювання проводиться прозоро та публічно, у присутності судді (кандидата на посаду судді), який оцінюється, та будь-яких заінтересованих осіб. У розгляді питання про кваліфікаційне оцінювання судді можуть бути присутніми представники органу суддівського самоврядування (частини перша, друга, четверта статті 84 Закону №1402-VIII).
46. За приписами частин першої, другої, десятої статті 85 Закону №1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює Вища кваліфікаційна комісія суддів України.
Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією.
Порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.
Тестові та практичні завдання іспиту складаються з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації.
Вища кваліфікаційна комісія суддів України зобов`язана забезпечити прозорість іспиту. На кожному етапі та під час оцінювання результатів можуть бути присутніми будь-які заінтересовані особи.
За результатами одного етапу кваліфікаційного оцінювання судді Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює рішення щодо допуску судді до іншого етапу кваліфікаційного оцінювання.
47. За змістом статті 88 Закону №1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
48. Частиною сьомою статті 101 Закону №1402-VIII передбачено, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.
49. На виконання наведених норм Закону №1402-VIII Комісією затверджено Порядок №144/зп-16, яким визначено процедуру проведення іспиту та методику встановлення його результатів у межах кваліфікаційного оцінювання відповідно до цього Закону, а також Положення №143/зп-16, що визначає порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді), показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення.
50. Суд, при розгляді цієї справи, акцентує увагу, що ОСОБА_1 проходила кваліфікаційне оцінювання у зв`язку з накладенням на неї дисциплінарного стягнення.
51. Так, кваліфікаційне оцінювання судді у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, особливості проведення якого визначені у розділі IV Положення №143/зп-16, проводиться у разі застосування до судді дисциплінарного стягнення, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 109 Закону.
Організація та проведення кваліфікаційного оцінювання судді у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення здійснюється за правилами, встановленими цим Положенням, з урахуванням особливостей, передбачених цим розділом.
Метою проведення кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення є підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді після проходження ним курсу підвищення кваліфікації у Національній школі суддів України, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження стосовно суддів. 
Підставою для призначення кваліфікаційного оцінювання у зв`язку із накладенням дисциплінарного стягнення є рішення органу, що здійснює дисциплінарне провадження стосовно суддів.
Засвідчена копія рішення органу, що здійснює дисциплінарне провадження стосовно суддів, надсилається до Комісії у місячний строк з дня його ухвалення. 
Після отримання копії рішення Комісія невідкладно направляє до суду, у якому працює суддя, запит про надання інформації та підтверджувальних документів щодо спеціалізації судді. 
Кваліфікаційне оцінювання суддів у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення проводиться відповідно до спеціалізації суду, здатність здійснювати правосуддя у якому підтверджується.
Мінімально допустимий бал іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення - 55 відсотків від максимально можливого бала, встановленого в межах цього іспиту.
Під час кваліфікаційного оцінювання суддів у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання не встановлюється (п.8).
За результатами кваліфікаційного оцінювання судді у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення Комісія ухвалює одне з таких рішень: про підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді.
52. Окрім цього, пунктом 3.1 розділу ІІІ та пунктом 4.13 розділу IV Регламенту ВККС передбачено, що голова Комісії, голови палат Комісії формують порядок денний засідання Комісії або палати та визначають: 1) орієнтовний графік засідань; 2) дату, час і місце проведення засідання; 3) перелік та порядок розгляду питань, що виносяться на засідання; 4) доповідача за кожним питанням порядку денного засідання з організаційних питань та питань, щодо яких не підлягає визначенню член Комісії для підготовки та доповіді справи згідно з автоматизованою системою розподілу. Дату, час і місце проведення засідання колегії, перелік питань, що виносяться на засідання, визначаються Головою Комісії.
53. Результатом вирішення питань діяльності Комісії, віднесених Законом до її компетенції, а також вирішення питань організаційної діяльності Комісії та секретаріату є рішення. Рішення складається із вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин.
54. Проаналізувавши норми права та встановлені в цій справі обставини справи, Суд доходить висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню. Ключовими аргументами, якими Суд керується при прийнятті рішення, стали наступні.
55. По-перше, Суд вважає, що Комісія у спірному рішенні дійшла помилкового висновку про те, що у випадку з ОСОБА_1 , яка проходила кваліфікаційне оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, потрібно окремо встановлювати мінімально допустимий бал за складання іспиту та за виконання практичного завдання. Насправді, під час кваліфікаційного оцінювання суддів у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання не встановлюється.
56. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
57. У межах спірних правовідносин судом встановлено, що Комісія проводила кваліфікаційне оцінювання щодо судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 у зв`язку з накладенням не неї дисциплінарного стягнення, метою проведення якого є підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді після проходження нею курсу підвищення кваліфікації у Національній школі суддів України.
58. Організація та проведення такого кваліфікаційного оцінювання здійснюється за правилами, встановленими Положенням №143/зп-16, однак, з урахуванням особливостей, передбачених розділом IV цього Положення. 
59. Однією з особливостей проведення кваліфікаційного оцінювання судді у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, є те, що мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання не встановлюється (пункт 8 розділу IV Положення №143/зп-16).
60. При цьому, мінімально допустимий бал іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення чітко зафіксований у цьому ж пункті Положення №143/зп-16 і складає 55 відсотків від максимально можливого бала, встановленого в межах даного іспиту.
61. Відтак, у межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді у разі накладення дисциплінарного стягнення встановлюється лише мінімально допустимий бал іспиту, набрання якого і більшого від нього балу, дозволяє судді продовжувати участь у такому кваліфікаційному оцінюванні.
62. Підставою ж для недопуску судді до етапу "Дослідження досьє та співбесіда" і припинення його участі у кваліфікаційному оцінюванні, у розумінні Положення №143/зп-16, є набрання ним за результатами етапу «Іспит» менше мінімально допустимого бала.
63. Важливо наголосити, що іспит у кваліфікаційному оцінюванні судді є етапом такого оцінювання, а анонімне письмове тестування і виконання практичного завдання визначені законодавцем як його стадії.
64. Поряд із цим, колегія суддів враховує, що повноваження Комісії, визначені у статтях 85, 93 Закону №1402-VIII, зокрема, щодо затвердження порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів, порядку та методології кваліфікаційного оцінювання, його проведення, за своєю суттю є дискреційними.
65. Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
66. У рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2018 №7-р/2018 (справа №1-123/2018(4892/17) зазначено, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
67. Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України "цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів" (абзац третій       підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 08.06.2016 № 3-рп/2016).
68. У Доповіді "Верховенство права", схваленій Європейською Комісією "За демократію через право" на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) (далі - Доповідь), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
69. У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
70. Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.
71. Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи.
72. Оцінюючи спірне рішення Комісії через призму наданого вище визначення і розуміння сутності дискреційних повноважень у поєднанні з принципом верховенства права, колегія суддів виходить з того, що таке є наслідком реалізації ВККС публічно-владних управлінських функцій, віднесених Законом до її компетенції, які здійснюються нею у спірних правовідносинах як адміністративним органом - суб`єктом владних повноважень з певною ступінню свободи, тобто можливістю самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення, однак у межах, які визначені законом.
73. Так, за результатами кваліфікаційного оцінювання судді у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення Комісія ухвалює одне з таких рішень: про підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді.
74. Рішення про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді може бути ухвалене ВККС й у разі недопуску судді (кандидата на посаду судді) до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання за результатами попереднього етапу.
75. Оскільки члени ВККС, приймаючи одне з передбачених законом рішень за результатом проведеного кваліфікаційного оцінювання судді, керуються своїм внутрішнім переконанням, на Комісію покладається обов`язок наведення відповідних мотивів та їх обґрунтувань стосовно своєї позиції, особливо коли є підстави вважати, що такий суддя не підтвердив здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.
76.  Вплив суб`єктивного фактору на оцінювання суддівського корпусу зумовлює необхідність його зовнішнього/публічного контролю, в тому числі судового. Задля забезпечення такого контролю процес та результат кваліфікаційного оцінювання повинен бути зрозумілим як безпосереднім учасникам цих відносин, зокрема судді, так і громадськості. Метою кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, у тому числі після накладення на суддю дисциплінарного стягнення, є формування якісного суддівського корпусу, якому довіряє суспільство. Отже, рішення щодо здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді повинно обов`язково відповідати критеріям зрозумілості та обґрунтованості для можливості надання такому рішенню оцінки.
78. Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень ВККС) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалося оцінювання і чи була дотримана процедура його ухвалення. Обсяг і ступінь мотивації залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку її зміст повинен бути максимально зрозумілим і давати однозначне розуміння того, які конкретні підстави слугували для ухвалення саме такого рішення з посиланням на належне нормативне обґрунтування, а у разі вирішення певного питання стосовно конкретної особи (судді) забезпечувати можливість її ідентифікації у взаємозв`язку з наведеними у рішенні мотивами. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про непідтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді.
79. Разом з тим, оскільки в силу вимог закону рішення Комісії за наслідками кваліфікаційного оцінювання підлягає судовому контролю, а тому за правилами ст. 2 КАС України суд, крім іншого, також повинен перевірити чи прийняте воно обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.
80. Саме така обґрунтованість прийнятого суб`єктом владних повноважень рішення і буде свідчити про його вмотивованість, а її відсутність свідчитиме про протилежне і може бути підставою для його скасування.
81. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №9901/214/19.
82. Разом з тим, з наведеного у мотивувальній частині спірного рішення Комісії формулювання підстав, покладених в основу висновку про непідтвердження двома суддями, в тому числі ОСОБА_1 , здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді, вбачається, що такі не набрали мінімально допустимий і більший від нього бал за виконання практичного завдання під час кваліфікаційного оцінювання судді у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення.
83. Втім, це, на думку колегії суддів Верховного Суду, не узгоджується з приписами пункту 8 розділу IV Положення №143/зп-16, в якому передбачено пряму заборону на встановлення мінімально допустимих балів, зокрема, за виконання практичного завдання, як стадії іспиту.
84. Враховується Судом і те, що у відповідності до приписів Порядку №144/зп-16 і Положення №143/зп-16 критерій професійної компетентності оцінюється (встановлюється) за показниками, отриманими під час іспиту, зокрема, рівня знань у сфері права - 90 балів, рівня практичних навичок та умінь у правозастосуванні - 120 балів. Відповідно, максимальна кількість балів, яку може отримати учасник іспиту за результатами складення анонімного письмового тестування, становить 90 балів, а за результатами виконання практичного завдання, - 120 балів.
85. З урахуванням викладеного, максимально можливий бал, встановлений в межах іспиту, складає 210 балів.
86. З наявних у справі доказів вбачається, що позивач, за результатом етапу кваліфікаційного оцінювання судді у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення «Іспит», набрала 143,375 балів, тобто більший за мінімально допустимий бал, при цьому, як встановлено судовим розглядом, у спірному рішенні ВККС не наведено підстав, які, у розумінні названих вище законодавчих приписів, могли б зумовити її недопуск до етапу "Дослідження досьє та співбесіда" і, як наслідок, припинити участь ОСОБА_1 у кваліфікаційному оцінюванні та спричинити визнання останньої такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у Святошинському районному суді міста Києва.
87. Суд ще раз акцентує увагу, що ОСОБА_1 набрала 143,375 бали. Це більше ніж 55 відсотків від максимально можливого бала.
88. В контексті визначених у Положенні №143/зп-16, яке затверджено самою ж Комісією, особливостей проведення іспиту в межах процедури кваліфікаційного оцінювання судді у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, колегія суддів наголошує, що не набрання таким суддею мінімально допустимого і більшого від нього балу за виконання практичного завдання не може бути самостійною і достатньою, передбаченою законом, правовою підставою для його недопуску до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання і, як наслідок, припинення ним участі у кваліфікаційному оцінюванні та визнання таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.
89. По-друге, Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що оскаржуване позивачем рішення Комісії не носить проміжного характеру та може бути самостійним предметом судового розгляду, з огляду на наступне.
90. Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
91. У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 № 19-рп/2011 стосовно тлумачення частини другої статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
92. Відповідно до частини третьої статті 24 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
93. Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.
94. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
95. Як зазначалось раніше, статтею 88 Закону №1402-VIII передбачено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді. Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити; 2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання; 3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання; 4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
96. Відповідно до частини сьомої статті 101 Закону №1402-VIII рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.
97. Пунктом 40 розділу ІІІ Положення №143/зп-16 передбачено, що рішення Комісії, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене з підстав, передбачених статтями 88 та 101 Закону.
98. Суд звертає увагу, що з аналізу вказаних законодавчих норм убачається, що ОСОБА_1 , як суддя, яка не згодна із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, має право оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України. 
99. Судом також становлено, що всупереч приписів пункту 34 розділу ІІІ Положення №143/зп-16, у вступній частині спірного рішення ВККС не зазначено прізвище, ім`я, по батькові судді, якого оцінено, а його мотивувальна частина не містить відомостей про отримані ОСОБА_1 бали з оцінювання відповідних критеріїв, відомості про загальну кількість балів за результатами кваліфікаційного оцінювання.
100. До того ж, зі змісту спірного рішення неможливо достеменно встановити, якому саме судді та які бали були виставлені за кожну стадію іспиту і за цей етап загалом, а лише узагальнено вказано про те, що двоє суддів, в тому числі ОСОБА_1 , які проходили кваліфікаційне оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, не набрали мінімальний і більший за нього бал за виконання практичного завдання, який, при цьому, у межах такого оцінювання, не встановлюється.
101. Зважаючи на викладене, Верховний Суд констатує, що у спірному рішенні Комісії не наведено посилання на визначені Законом підстави його ухвалення, що, у розумінні статей 88, 101 Закону №1402-VIII і пункту 40 розділу ІІІ Положення №143/зп-16, зумовлює можливість оскарження останнього у судовому порядку, а також свідчить про протиправність такого.
102. Щодо можливості оскарження рішення ВККС також висловилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 9901/646/18.
103. Так,  Велика Палата Верховного Суду, скасовуючи ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду про закриття провадження у справі та направляючи справу для продовження розгляду, зазначила, що рекомендаційний характер має лише останній пункт оскаржуваного рішення ВККС (який ОСОБА_2 не оскаржує і яким рекомендовано Вищій раді правосуддя розглянути питання про її звільнення з посади судді господарського суду Сумської області), а всі інші пункти за своєю правовою природою є імперативними приписами, що порушують права та законні інтереси позивачки, у зв`язку з чим таке рішення може бути оскаржено до суду. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що твердження суду першої інстанції, що рішення Комісії від 26.04.2018 № 551/ко-18 не може бути самостійним предметом судового розгляду, оскільки має рекомендаційний характер, є помилковими.
104. Водночас, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, як судом першої інстанції, неодноразово розглядалися справи з аналогічними позовними вимогами, стосовно яких приймалися судові рішення по суті (справи № 9901/589/18, №9901/580/18, № 9901/623/18).
105. Також, колегія суддів звертає увагу, що пізніше також судами розглядались по суті справи з аналогічними позовними вимогами, зокрема Великою Палатою Верховного Суду (постанова від 17.12.2019 у справі № 9901/646/18, постанова від 23.02.2022 у справі № 9901/471/19) та Верховним Судом (постанова від 05.08.2021 у справі №9901/1/19, постанова від 16.10.2023 у справі №800/330/17).
106. Таким чином, оскаржуваний ОСОБА_1 пункт рішення ВККС від 18.12.2018 №320/зп-18 щодо відмови судді Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 у допуску до другого етапу "Дослідження досьє та проведення співбесіди" у межах кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, призначеного рішенням Комісії від 26.06.2018 №156/зп-18 та припинення її участі у відповідному оцінюванні, визнання судді такою, що не підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, не має рекомендаційного характеру, тобто за своєю правовою природою є імперативним приписом, що порушує права та законні інтереси позивачки, у зв`язку з чим таке рішення може бути оскаржено до суду.
107. Таким чином, відсутні підстави для закриття провадження у справі та, відповідно, посилання представника відповідача на практику Верховного Суду, зокрема у справі №9901/222/20, є необґрунтованими, оскільки у вказаній справі  рішення ВККС про недопуск до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», припинення участі у відповідному оцінюванні та визнання такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді, було неостаточним (проміжним), у зв`язку з тим, що у підсумку ВРП підтвердила, що кількості балів, які набрала суддя за наслідками складання іспиту (в рамках кваліфікаційного оцінювання), було достатньо для того, щоб бути допущеною до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання («Дослідження досьє та проведення співбесіди»).   
108. Разом з тим, у справі, що розглядається оскаржуване рішення не містить будь-яких рекомендацій, в тому числі про  розгляд питання про звільнення позивача з посади судді, та не було предметом перевірки в подальшому ВРП.
109. Така ж відмінність між обставинами цієї справи та справи №9901/969/18, про яку згадував відповідач. Зокрема, оскаржуване у справі №9901/969/18 рішення ВККС містить пункт, яким рекомендовано ВРП розглянути питання про звільнення з посади судді.
110. Таким чином, доводи Комісії про неможливість оскарження рішення ВККС, є безпідставними, оскільки вказане має визначальний вплив на кар`єру ОСОБА_1 , як судді. При цьому, відсутність реалізації рішення ВККС у вигляді звільнення судді з займаної посади не припиняє порушення прав судді, щодо якої воно прийняте і не реабілітує таке рішення з точки зору необхідності перевірки Судом його законності і обґрунтованості.
111. По-третє, Суд звертає увагу на порушення відповідачем у цій справі принципу «належного урядування».
112. Так, принцип «належного урядування» передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога більш послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків (п. 70 рішення у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04).
113. Судом встановлено, що спірним рішенням ВККС позивачку визнано такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у Святошинському районному суді міста Києва і припинено її подальшу участь у кваліфікаційному оцінюванні, а тому для неї цей адміністративний акт є рішенням Комісії, яке ухвалене за результатами кваліфікаційного оцінювання, відтак до форми і змісту вказаного рішення застосовуються вимоги, передбачені пунктом 34 розділу ІІІ Положення №143/зп-16.
114. Разом з тим, як уже зазначалось, пунктом 8 Положення №143/зп-16 передбачено, що під час кваліфікаційного оцінювання суддів у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання не встановлюється.
115. Тобто, відповідач сам же затвердив Положення №143/зп-16, де пунктом 8 визначив що під час кваліфікаційного оцінювання суддів у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання не встановлюється, та сам же порушив вказаний пункт, зазначивши в оскаржуваному рішенні, що позивачка не набрала мінімально допустимий і більший від нього бал за виконання практичного завдання під час кваліфікаційного оцінювання судді у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення.
116. Більше того, Комісією в різних документах по-різному установлено мінімально допустимий бал іспиту. 
117. Так, в Положенні №143/зп-16 установлено мінімально допустимий бал іспиту під час кваліфікаційного оцінювання суддів у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення - 55 відсотків від максимально можливого бала, встановленого в межах цього іспиту та зазначено, що під час кваліфікаційного оцінювання суддів у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання не встановлюється.
118. При цьому, в рішенням Комісії від 26.06.2018 №156/зп-18, яким призначено кваліфікаційне оцінювання судді у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, вирішено установити мінімально допустимий бал іспиту - 55 відсотків від максимально можливого бала у разі набрання суддею: 55 і більше відсотків від максимально можливого бала за складення анонімного письмового тестування; 55 і більше відсотків від максимально можливого бала за виконання практичного завдання.
119. Таким чином, Комісія визначила у вказаних документах положення, які протирічать одне одному, тим самим порушивши принцип «належного урядування», що полягає в тому, що фактично Комісія запровадила внутрішні процедури, які послаблюють прозорість і ясність дій, зумовлюють ризик виникнення помилок і сприятимуть юридичній невизначеності у правовідносинах. 
120. У рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2020 № 5-р(II)/2020) зазначено, що одним зі складових елементів загального принципу юридичної визначеності є вимога (як принцип) передбачності приписів права. припис, надаючи законодавцеві свободу вибору - ухвалювати або не ухвалювати „новий закон" , створював умови, коли кожен із варіантів вибору спричинявся б до відмінних (або навіть протилежних) наслідків для громадян, залишаючи їх на тривалий час у невідомості, непевності (стані невизначеності) щодо можливих для себе наслідків. 
121. Судом встановлено, що позивачка вже близько 5 років перебуває в стані невизначеності щодо можливих для себе наслідків, що впливає на його права та законні інтереси.
122. По-четверте, Суд вважає, що Комісією при прийнятті оскаржуваного рішення порушено принцип «легітимних очікувань» позивача.
123. Щодо застосування принципу «легітимних очікувань» Верховний Суд сформулював правовий висновок у постанові від 18.01.2023 у справі №580/1300/22, в якій вказав, що поняття «легітимні очікування», головним чином походять від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. У юридичній практиці зазначений термін також має такі альтернативні назви як правомірні, законні, розумні або виправдані сподівання.
Принцип «легітимних очікувань» широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими.
Принцип «легітимних очікувань» властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами, оскільки у сукупності з принципами правової визначеності та належного урядування створює надійну основу для гарантування реалізації в Україні основної ідеї/мети системи адміністративних судів, а саме, захисти «малої людини» від «великої держави», в особі її багаточисленних суб`єктів владних повноважень, які наділені множинністю повноважень та низкою механізмів владного примусу.
«Легітимні очікування» не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи правових норм; не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).
Правовим підґрунтям для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норми права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору; відсутність у законі приписів щодо певного права, яке однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, який визначає механізм реалізації такого права, не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.
124. Таким чином, позивачка, набравши достатню кількість балів за наслідками складання іспиту (в рамках кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення), мала правомірні очікування на продовження участі в кваліфікаційному оцінюванні.
125. По-п`яте, Суд, аналізуючи обставини справи, вважає, що  у спірних правовідносинах наявне порушення принципу незалежності судді, яке зумовлене занадто тривалим, з точки зору незаангажованого зовнішнього спостерігача, кваліфікаційним оцінюванням судді ОСОБА_1 .
126. Відповідно до статті 48 Закону №1402-VIII суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.
127. Зовнішня  незалежність  не  є  прерогативою чи привілеєм, наданим для задоволення власних інтересів суддів. Вона надається в інтересах верховенства права та осіб,  які домагаються та очікують неупередженого правосуддя. Незалежність суддів слід  розуміти  як гарантію   свободи,   поваги  до  прав  людини  та  неупередженого застосування  права.  Неупередженість  та  незалежність  суддів  є необхідними для гарантування рівності сторін перед судом [Рекомендація CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки].
128. У частині четвертій статті 42 Закону України "Про Вищу раду правосуддя" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дисциплінарне провадження здійснюється у розумний строк. Строк здійснення дисциплінарного провадження не повинен перевищувати більше ніж шістдесят днів з моменту отримання дисциплінарної скарги.
129. Автори практичного посібника, присвяченого дисциплінарній відповідальності суддів, на підставі аналізу міжнародних стандартів у сфері судочинства справедливо зазначають, що «дисциплінарні справи мають розглядатися впродовж розумного строку, а також необхідно встановити часові обмеження для відкриття дисциплінарного провадження та накладання дисциплінарних санкцій». [Дисциплінарна відповідальність суддів: стандарти, підстави і процедури. Практичний посібник. К., 2021. С. 13].
130. Судом установлено, що відповідачем протягом тривалого часу не було вчинено дій щодо направлення до ВРП будь-яких рекомендацій, в тому числі про  розгляд питання про звільнення позивачки з посади судді, а також не було розглянуто питання щодо проведення повторного кваліфікаційного оцінювання судді Святошинського районного суду ОСОБА_1
131. Таким чином, тут мова йде про триваюче порушення прав позивачки, у вигляді невиконання суб`єктом владних повноважень свого обов`язку. У свою чергу, триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у виді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану, за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.
132. Тобто, порушення може вважатись тривалим у разі тривалого та безперервного невиконання суб`єктом владних повноважень обов`язків, передбачених законом.
133. Верховний Суд в контексті розгляду цієї справи вважає за доцільне навести аргументацію вітчизняних науковців, які стверджують, що інституційно-правові засади дисциплінарної відповідальності судді мають безпосередній взаємозв`язок із гарантією судової незалежності. Невдала побудова системи дисциплінарної відповідальності на організаційному рівні нівелює гарантії правового статусу судді та, як наслідок, належний порядок здійснення правосуддя. [Незалежність і юридична відповідальність суддів як гарантії верховенства права: монографія / О.Верба-Сидор, О.Овчаренко, Т. Пашук, С. Рабінович; [за заг. ред. П. Рабіновича]. Львів: Сполом, 2019. С. 275]
134. Враховуючи те, що відносно позивачки майже 5 років триває дисциплінарне провадження, то в даному випадку страждає принцип незалежності судді. Тобто ОСОБА_1 здійснює правосуддя, однак її незалежність потенційно ставиться під сумнів, оскільки вона не пройшла  кваліфікаційне оцінювання.
135. Таким чином, перевіривши оскаржуване позивачем рішення Комісії на відповідність критеріям, встановленим у частині другій статті 2 КАС України, в ракурсі вимог наведених вище законодавчих приписів, якими врегульовані спірні правовідносини, повно і всебічно з`ясувавши обставин даної адміністративної справи та дослідивши в судовому засіданні наявні у її матеріалах докази, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви ОСОБА_1 шляхом визнання протиправним і скасування спірного рішення ВККС.
136. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що внаслідок скасування спірного рішення Комісії, як протиправного, суддя ОСОБА_1 опиняється в умовах, коли кваліфікаційне оцінювання щодо неї не завершено, тоді як за наведеного законодавчого регулювання, вона, як суддя, обрана безстроково до набрання чинності Законом №1402-VIII, а також після проходження нею, у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, курсу підвищення кваліфікації у Національній шкоді судів України з подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді, зобов`язана його пройти. Завершенням цієї процедури має бути відповідне рішення ВККС, ухвалене відповідно до закону з урахуванням мотивів, вказаних у цій постанові Верховного Суду.
137. З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що рішення ВККС від 18.12.2018 №320/зп-18 в частині відмови судді Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 у допуску до другого етапу "Дослідження досьє та проведення співбесіди" у межах кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, призначеного рішенням Комісії від 26.06.2018 №156/зп-18 та припинення її участі у відповідному оцінюванні, визнання судді такою, що не підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді є протиправним та підлягає скасуванню, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.
138. В той же час, колегія суддів критично ставиться до аргументів позивача про порушення Комісією вимог стосовно спеціалізації судді, визначеної для виконання практичного завдання, оскільки Святошинський районний суд міста Києва листом від 03.04.2018 №01/391/2018 повідомив Комісію про те, що 07.03.2018 за вихідним №01/284/2018 на адресу Комісії направлено анкету судді ОСОБА_1 та інформацію про підстави скасування та зміни судових рішень, ухвалених суддею починаючи з 1 січня 2012 року. Щодо спеціалізації судді ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до протоколу загальних зборів суддів Святошинського районного суду №15 від 28.12.2010 встановлена спеціалізація щодо розгляду цивільних та адміністративних справ, а також матеріалів про адміністративні правопорушення. Протоколом загальних зборів суддів Святошинського районного суду міста Києва №1 від 22.01.2014   ОСОБА_1 встановлена спеціалізація як слідчий суддя.
139. Також, Суд звертає увагу на те, що дисциплінарне стягнення, у зв`язку з накладенням якого відносно судді ОСОБА_1 проводилось кваліфікаційне оцінювання, накладене на неї, зокрема, порушення при розгляді клопотання старшого слідчого, погодженого прокурором районної прокуратури, про застосування запобіжного заходу до особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 294 Кримінального кодексу України, тобто в межах кримінального провадження, що, на переконання суду, давало відповідачу підстави для визначення саме кримінальної спеціалізації судді в межах кваліфікаційного оцінювання судді, призначеного рішенням Комісії від 26.06.2018 №156/зп-18.
140. Необґрунтованими вважає Cуд й доводи позивачки стосовно її неповідомлення про дату, час і місце проведення засідання, на якому ухвалене спірне рішення Комісії, оскільки такий обов`язок, згідно з підпунктом 3.1.5 Регламенту ВККС, виникає у відповідача лише в разі розгляду певного питання стосовно конкретних осіб (особи), тоді як, у даному випадку, на засіданні ВККС 18.12.2018 розглядалось питання про визначення результатів першого етапу кваліфікаційного оцінювання суддів «Іспит» та допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» за результатами іспиту загалом.
141. Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
142. За правилами частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
143. Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 2, 22, 241-246, 250, 255, 262, 266, 295 КАС України, Суд, -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та нечинним рішення в окремій частині - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 18.12.2018 №320/зп-18 в частині відмови судді Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 у допуску до другого етапу "Дослідження досьє та проведення співбесіди" у межах кваліфікаційного оцінювання у зв`язку з накладенням дисциплінарного стягнення, призначеного рішенням Комісії від 26.06.2018 №156/зп-18 та припинення її участі у відповідному оцінюванні, визнання судді такою, що не підтвердила здатність здійснювати правосуддя у Святошинському районному суді міста Києва.
Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України продовжити кваліфікаційне оцінювання судді Святошинського районного суду міста Києва ОСОБА_1 у зв`язку з накладенням на неї дисциплінарного стягнення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (вул. Липська, 18/5, м. Київ; ідентифікаційний код юридичної особи 37316378) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір, сплачений за подання даного позову, в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складено 06.12.2023.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

С.Г. Стеценко,
В.М. Шарапа, 
 А.І. Рибачук, 
 Т.Г. Стрелець, 
 Л.В. Тацій, 
Судді Верховного Суду