ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023 року          м.Дніпро         Справа №  904/1297/23
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:  Іванова О.Г. (доповідач), 
суддів: Дармін М.О., Чус О.В., 
при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.
представники учасників провадження:
від відповідача: Маєвська К.В., ордер серія АЕ № 1187075  від 24.07.2023 р.,  адвокат;
представник позивача в судове засідання не з`явився                    
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Дніпро" на рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2023 (суддя Крижний О.М., м. Дніпро, повний текст якого підписаний 23.06.2023) у справі   №904/1297/23
за позовом Фермерського господарства "Дніпро", с. Бабайківка Дніпровського району Дніпропетровської області 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Капітал-Дніпро", м. Дніпро 
про визнання договору про надання фінансового кредиту № ФК 060121 Д від 06.01.2021 недійсним   
ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Дніпропетровської області звернулося Фермерське господарство "Дніпро" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Капітал-Дніпро" про визнання договору про надання фінансового кредиту №ФК060121 Д від 06.01.2021 недійсним. 
Позовні вимоги мотивовані наявність в умовах спірного договору істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживача.  

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2023 у задоволенні позову відмовлено. 
Судові витрати понесені Фермерським господарством "Дніпро" покладені на Фермерське господарство "Дніпро".

Не погодившись із зазначеним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Фермерське господарство "Дніпро", в якій, з посиланням на порушення при його ухваленні норм матеріального і процесуального права, нез`ясування обставин справи, просить рішення господарського суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач вказує на такі обставини: 
положення п. 2.8.4, 2.8.5 абз. 4 пункту 2.9., абз. 5 пункту 2.10. не відповідають вимогам ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка забороняє покладати на споживачів фінансових послуг будь-яку відповідальність за дострокове виконання умов договору;
судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме суд не застосував до правовідносин сторін у справі положення Закону України «Про захист прав споживачів» та положення ч. 4, 5 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а відтак, не встановив невідповідність положень Договору про надання фінансового кредиту №ФК 060121 Д означеним нормативно-правовим актам;
необхідності застосування до спірних правовідносин норм законодавства про захист прав споживачів «принцип аналогії закону за участю юридичної особи - споживача Послуг»;
позивачу було надано формально для підписання додаток №1 до договору про надання фінансового кредиту, проте не було надано детальної інформації про веб-сайт Відповідача, не роз`яснено конкретно про правові наслідки та порядок здійснення розрахунків, сплати податків і зборів за рахунок позичальника, про механізм захисту прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань тощо; 
порушення під час укладення Договору його права на інформацію, передбачене ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»;
незастосування до спірних правовідносин «нормативних приписів ч.1 та 2 ст. 228 ЦК України»;
п. 9.3 спірного Договору сторони домовились про не внесення обставин введення в дію загальнонаціонального карантину на всій території України та вжиттям урядом України певних обмежувальних заходів до обставин непереборної сили, суперечать актам цивільного законодавства, зокрема пункту 8 розділу ІХ “Прикінцевих положень” Господарського кодексу України та п. 15 “Прикінцевих та перехідних положень” Цивільного кодексу України, в редакції ЗУ “Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19” від 16.06.2020 № 691-ІХ;
сторони договору про надання фінансового кредиту № ФК 060121 Д/2 від 06.01.2021 вчинили насправді удаваний правочин валютного кредитування, в порушення нормативних приписів ст. 227, ст. 235 ЦК України, оскільки для укладання таких видів правочинів у фінансової установи, якою в даному випадку являється ТОВ “ФК “Капітал-Дніпро”, має бути генеральна ліцензія, видана Національним Банком України, проте така генеральна ліцензія у Відповідача відсутня, у зв`язку з чим Позивач вважає, що спірний договір вчинений без відповідного дозволу, і як наслідок, відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, такий договір, може бути визнаний судом недійсним;
справу розглянуто за відсутності позивача та неповідомлення його належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив про законність та обґрунтованість рішення. При цьому зазначає, що правовідносини між сторонами, які виникли на підставі оскаржуваного договору не регулюються нормами законодавства про захист прав споживачів, а положення п. 2.8.4, 2.8.5, абз. 4 п. 2.10 договору, як і сам договір не суперечать Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".
27.09.2023 позивач надав клопотання про долучення до матеріалів справи постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 05.09.2023 у справі № 160/6153/23.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2023 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Іванова О.Г. (доповідач), судді – Дармін М.О., Чус О.В.
З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 19.07.2023 здійснено запит матеріалів справи №904/1297/23 із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
26.07.2023 матеріали справи №904/1297/23 надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 27.07.2023 (суддя – доповідач Іванов О.Г.) апеляційну скаргу позивача залишено без руху через неподання останнім доказів направлення скарги відповідачу і його представнику листом з описом вкладення. Скаржнику наданий строк для усунення недоліків апеляційної скарги відповідно до ч. 2 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України.
01.08.2023 на адресу суду від скаржника, на виконання вимог ухвали від 27.07.2023  надійшла заява про усунення недоліків скарги, до якої додано описи вкладення у цінні листи ф.107 на адресу відповідача і його представника. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.08.2023 (головуючий суддя     Іванов О.Г., судді     Дармін М.О., Чус О.В.) відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Фермерського господарства "Дніпро" на рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2023 у справі   №904/1297/23; судове засідання з розгляду апеляційної скарги призначено у судове засідання.
18.10.2023 до суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника; у зазначеному клопотанні підтримано доводи апеляційної скарги. 
Зазначене клопотання задоволено судом.
В судовому засіданні 19.10.2023 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до   ст. 269 Господарського процесуального кодексу України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1   ст.74 Господарського процесуального кодексу України     кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Капітал-Дніпро" (кредитор) та Фермерським господарством "Дніпро" (позичальник) укладено договір про надання фінансового кредиту №ФК060121Д від 06.01.2021.
Відповідно до умов п. 1.1. зазначеного Договору, кредитор зобов`язується надати позичальнику в тимчасове користування, на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, обіговості траншів, платності, кредитні кошти, одним або кількома траншами, з максимальним лімітом кредитування у сумі 24071721,20 грн., яка еквівалентна 851794,81 доларам США згідно з міжбанківським валютним курсом гривні до іноземної валюти – долара США на день, що передує дню укладення сторонами цього договору (05.01.2021), встановленим на міжбанківському валютному ринку України за даними ресурсу УкрДілінг, розміщеними на веб-сторінці http://www.idinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK), а саме: 28,26 грн. за 1 долар США, з яких: 
- субліміт -1 – це кредитні кошти у сумі 17000000,00 грн., яка еквівалентна 601556,97 доларам США;
- субліміт-2 – це кредитні кошти у сумі 7071721,20 грн., яка еквівалентна 250237,84 доларам США.
Позичальник зобов`язується повернути кредитні кошти та сплатити Кредитору проценти за користування кредитними коштами у порядку і строки, визначені цим Договором (п. 1.2. Договору).
Згідно з п. 2.1. Договору кредитні кошти за цим Договором, в межах одного або декількох траншів, надаються Позичальнику на підставі письмової (их) заявки (ок) Позичальника, яка (які) має (ють) містити дані про суму відповідного траншу кредитних коштів в межах максимального ліміту кредитування за цим Договором та бути підписана (і) уповноваженою особою Позичальника і скріплена (і) його печаткою.
Спосіб надання кредитних коштів Позичальнику: безготівкова форма, шляхом перерахування таких грошових коштів з банківського рахунку Кредитора на банківський рахунок Позичальника, які погоджені сторонами у цьому Договорі (п. 2.3. Договору).
Дата видачі кредитних коштів (кожного траншу) Позичальнику: це дата списання таких грошових коштів з банківського рахунку Кредитора, який погоджено сторонами у цьому Договорі (п. 2.4. Договору).
Строк повернення кредитних коштів Позичальником: до “ 15” грудня 2021 року (включно) (п. 2.5. Договору).
Умовами п. 2.5.1. Договору сторони визначили, якщо на день, що передує дню повернення Позичальником кредитних коштів, відбулося збільшення міжбанківського валютного курсу гривні до іноземної валюти – долара США, згідно інформації УкрДілінг, розміщеної на веб-сторінці  http://www.udinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK) у порівнянні із міжбанківським валютним курсом гривні до іноземної валюти – долара США, визначеним Сторонами на день, що передує дню укладання цього Договору, згідно інформації УкрДілінг, розміщеної на веб-сторінці http://www.udinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK), то сума кредитних коштів у гривнях, що підлягає поверненню Позичальником по цьому Договору, визначається Позичальником за міжбанківським валютним курсом гривні до іноземної валюти – долара США, згідно інформації УкрДілінг, розміщеної на веб-сторінці http://www.udinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK), на день, що передує дню повернення Позичальником суми кредитних коштів. Така зміна суми кредитних коштів не потребує додаткового погодження із Кредитором та підписання сторонами додаткової угоди. Позичальник зобов`язаний самостійно визначити суму кредитних коштів у гривнях та повернути її Кредитору відповідно до порядку та у строки, що погоджені сторонами у цьому Договорі.
Згідно з п. 2.8.4. Договору якщо Позичальник порушив умови пунктів 2.8., 2.8.1.,, 2.8.3. цього Договору, то зобов`язання Позичальника щодо строку повернення кредитних коштів та строку сплати процентів за користування кредитними коштами, встановлених умовами цього Договору, є зміненими, а саме: Позичальник зобов`язаний достроково повернути кредитні кошти та достроково сплатити проценти за користування кредитними коштами протягом 10 (десяти) банківських днів з дати отримання Позичальником письмової вимоги Кредитора, відправленої Позичальнику цінним листом з описом вкладення. Датою отримання такої письмової вимоги Кредитора буде вважатися календарна дата штемпеля відділення поштового зв`язку України за місцем знаходження (поштовим індексом) Позичальника та/або дані, отримані Кредитором в результаті відстеження такого поштового відправлення, підтверджені роздруківкою з офіційної веб-сторінки Укрпошта.
Дострокове повернення Позичальником суми кредитних коштів відбувається у спосіб, встановлений у пункті 2.5.1. цього Договору.
Дострокова сплата Позичальником процентів за користування кредитними коштами відбувається у спосіб, встановлений у пункті 3.2.1. цього Договору.
У випадку не виконання Позичальником дострокового повернення кредитних коштів та/або дострокової сплати процентів за користування кредитними коштами у строки, встановлені у пункті 2.8.4. цього Договору, Позичальник зобов`язаний додатково сплатити на користь Кредитора штраф у розмірі 20 (двадцяти) процентів від суми невиконання або неналежно виконаного грошового зобов`язання (п. 2.8.5. Договору).
У випадку не виконання Позичальником дострокового повернення кредитних коштів та/або дострокової сплати процентів за користування кредитними коштами у строки встановлені у цьому пункті Договору, Позичальник зобов`язаний додатково сплатити на користь Кредитора штраф у розмірі 20 (двадцять) процентів від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (аюз. 4 п. 2.9. Договору, абз. 5 п. 2.10. Договору).                  
Відповідно до п. 3.2.1. Договору нарахування та сплата процентів річних за користування кредитними коштами здійснюється у наступний спосіб: якщо на день, що передує дню нарахування та сплати Позичальником процентів річних за користування кредитними коштами, відбулося збільшення міжбанківського валютного курсу гривні до іноземної валюти – долара США, згідно інформації УкрДілінг, розміщеної на веб-сторінці http://www.udinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK), у порівнянні із міжбанківським валютним курсом гривні до іноземної валюти – долара США, визначеним сторонами на день, що передує дню укладання цього Договору, згідно інформації УкрДілінг, розміщеної на веб-сторінці http://www.udinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK), то сума кредитних коштів у гривнях, на яку здійснюється нарахування процентів річних за користування кредитними коштами, визначається за міжбанківським валютним курсом гривні до іноземної валюти – долара США, згідно інформації УкрДілінг, розміщеної на веб-сторінці http://www.udinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK), на день, що передує дню нарахування та сплаті Позичальником процентів річних за користування кредитними коштами.
Пунктом 4.1.2 Договору визначено, що якщо на день, що передує дню нарахування Кредитором одноразової комісії за надання кредитних коштів, відбулося збільшення міжбанківського валютного курсу гривні до іноземної валюти – долара США, згідно інформації УкрДілінг, розміщеної на веб-сторінці http://www.udinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK), у порівнянні із міжбанківським валютним курсом гривні до іноземної валюти – долара США, визначеним сторонами на день, що передує дню укладання цього Договору, згідно інформації УкрДілінг, розміщеної на веб-сторінці http://www.udinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK), то сума кредитних коштів у гривнях, на яку здійснюється нарахування одноразової комісії визначається Кредитором за міжбанківським валютним курсом гривні до іноземної валюти – долара США, згідно інформації УкрДілінг, розміщеної на веб-сторінці http://www.udinform.com/ на час закриття торгів за ціною пропозиції/купівлі (ASK), на день, що передує дню нарахування Кредитором одноразової комісії на надання кредитних коштів.
Цей Договір набирає сили з моменту його підписання обома сторонами і діє до “ 15” грудня 2021 року.
Крім того, Позичальником підписано підтвердження ознайомлення його з умовами кредитування, відповідно до якого сторони погодили, що Позичальник, підписанням цього Додатку № 1, який є невід`ємною частиною Договору про надання фінансового кредиту №ФК060121Д/2 від 06.01.2021, свідчить, що отримав в повному обсязі інформацію, зазначену в частині другій статті 12 Закону України “Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг” (а.с. 20). 
Обґрунтовуючи невідповідність спірного договору вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, Позивач зазначає, що пункти спірного договору не відповідають положенням ст. 18 ЗУ “Про захист споживачів”, оскільки встановлюють жорсткі обов`язки для споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Таким чином, Позивач вважає, що всупереч принципу добросовісності, в договорі про надання фінансового кредиту № ФК060121Д від 06.01.2021, є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Крім того, на думку Позивача, положення п. 2.8.4, 2.8.5 абз. 4 пункту 2.9., абз. 5 пункту 2.10. не відповідають вимогам ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка забороняє покладати на споживачів фінансових послуг будь-яку відповідальність за дострокове виконання умов договору.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для висновку про невідповідність змісту спірного договору вимогам ЦК України та іншим актам цивільного  законодавства, що виключає підстави для визнання його недійсним із зазначених у позові мотивів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.
Предметом доказування у даній справі є обставини існування правових підстав для визнання недійсним Договору про надання фінансового кредиту №ФК060121Д/2 від 06.01.2021.
Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими      Цивільним кодексом України      з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.
Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно із частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17).
Так, в силу частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Частинами 2, 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України      встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У відповідності до      статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відтак, в силу припису   статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.
Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.
Дослідивши обставини даної справи, а також докази на їх підтвердження, та надавши їм відповідну правову оцінку, колегією суддів встановлено, що при зверненні Позивача до суду з даним позовом останнім не доведено порушення норм матеріального права при укладанні оскаржуваного договору, які могли стали підставою для визнання його недійсним.
Так, преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-ХІІ визначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 вищезазначеного нормативно-правового акту споживач- фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника;
Відповідно до положень ч. 4, 5 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Забороняється покладати на споживача фінансових послуг сплату будь-яких платежів, відшкодувань, штрафних санкцій за реалізацію ним права на відмову від договору, предметом якого є надання йому фінансової послуги, чи за дострокове розірвання (ініціювання дострокового розірвання) споживачем фінансових послуг такого договору, а також забороняється стягувати такі платежі, відшкодування, штрафні санкції.
Згідно п. 7-1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» споживач фінансових послуг - фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю;
За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.
Отже, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».
Разом з тим, спірний договір не є договором споживчого кредиту, а є господарським договором, а відтак, спір у даній справі не є спором, що виникає у сфері захисту прав споживачів, а відносини сторін не регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».
Також скаржник, як сторона Договору, є юридичною особою. Як вже було зазначено вище Закону України «Про захист прав споживачів» не поширює свою дію на юридичних осіб.
Таким чином, відсутні підстави для застосування правових норм, що регулюють відносини між споживачами і суб`єктами підприємницької діяльності, зокрема статті 2 чи статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка визначає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та закріплює поняття «несправедливі умови договору», а твердження Апелянта не заслуговують на увагу як такі, що не ґрунтуються на релевантних нормах чинного законодавства України.
Аналогічні правові позиції викладені у багаточисленних рішеннях і ухвалах Верховного Суду, а саме від 27 лютого 2023 року №906/1224/21, від 19 березня 2021 року №904/2073/19, від 22 травня 2019 року №910/6404/18, від 24 червня 2020 року №910/4034/19, від 13 серпня 2020 року №876/68/19.
Більше того, п. 1.3. Договору визначено мету укладення Договору, а саме забезпечення підприємницької діяльності позивача. Цілі, на які мають бути використані кредитні кошти: поповнення обігових коштів. Це лиш вчергове підтверджує природу укладеного договору, як господарського договору, а не споживчого.
Таким чином, правовідносини між позивачем і відповідачем, що виникли на підставі Договору не регулюється нормами ЗУ « Про захист прав споживачів» та нормами ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» стосовно споживачів фінансових послуг.
Відповідно до ст. 8 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Аналогія закону - це засіб заповнення прогалин у законодавстві, який полягає в застосуванні до нього іншої норми закону, яка регламентує подібні відносини.
Водночас, правове регулювання правовідносин між сторонами в належному обсязі регулюються нормами цивільного законодавства та спеціальних законів, відтак, прогалини у законодавстві, що могли б породжувати необхідність звернення до правового механізму аналогії закону, відсутні.
Також, за аналогією закону не можуть застосовуватись норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання. Законом України "Про захист прав споживачів" передбачено спеціальний механізм захисту прав споживачів, які відповідно до ст. 1 цього закону є фізичними особами. Враховуючи і те, що за аналогією закону не можуть застосовуватися норми, які мають винятковий, спеціальний характер; встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання зазначених норм, вони не можуть поширюватись за аналогією на кредитні правовідносини юридичної особи.
Відносно доводів позивача стосовно того, що положення п. 2.8.4, 2.8.5 абз. 4 пункту 2.9., абз. 5 пункту 2.10 не відповідають вимогам ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка забороняє покладати на споживачів фінансових послуг будь-яку відповідальність за дострокове виконання умов договору, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" забороняється покладати на споживача фінансових послуг сплату будь-яких платежів, відшкодувань, штрафних санкцій за дострокове виконання ним умов договору, предметом якого є надання йому фінансової послуги, а також забороняється стягувати такі платежі, відшкодування та штрафні санкції.
Дослідивши зміст вказаних пунктів спірного Договору, судом встановлено, що останні передбачають відповідальність Позичальника за невиконання обов`язку щодо повернення кредиту на вимогу Кредитора, у випадку реалізації останнім свого права вимагати дострокового повернення коштів та сплати процентів. Жодної відповідальності Позичальника за дострокове виконання ним умов договору, як стверджує позивач, наведені положення спірного правочину не встановлюють, а отже, доводи позивача відносно невідповідності зазначених пунктів договору вимогам ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", є безпідставними.
Доводи позивача з посиланням на невідповідність п. 9.3 Договору актам цивільного законодавства, зокрема, пункту 8 розділу ІХ “Прикінцевих положень” Господарського кодексу України та п. 15 “Прикінцевих та перехідних положень” Цивільного кодексу України, в редакції ЗУ “Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19” від 16.06.2020 № 691-ІХ, господарським судом оцінюється критично, з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Таким чином, позивач на власний розсуд підписав спірний договір, погодився з його умовами, та не відмовився від спірних умов договору.
Стосовно доводів позивача про порушення під час укладення Договору його права на інформацію, передбачене ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Згідно ч. 2 ст. 164 ГПК Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 № 2664-ІІІ фінансова установа зобов`язана розкривати клієнтам визначену законодавством інформацію про умови та порядок її діяльності, що розміщується у місці надання послуг клієнтам та/або на власному веб-сайті фінансової установи.
Уся, необхідна документація для провадження такої діяльності відповідачем та інформація про неї, що вимагається ст. 12 надана на веб-сайті відповідача: kapital-dnepr.uafin.net.
Крім того, скаржником підписаний Додаток №1 до Договору про надання фінансового кредиту № ФК060121Д від 06.01.2021. Цим документом закріплюється наступне: «Я, ОСОБА_1 , цим підтверджую, що ознайомлений з умовами надання фінансового кредитування ТОВ «ФК «Капітал-Дніпро» та отримав інформацію у повному обсязі у відповідності до норм частини другої статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664-ІІІ від 12.07.2001 року.»
Отже, твердження скаржника, що він не був ознайомлений Відповідачем з інформацією передбаченою ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не відповідають дійсності.
Не знайшли підтвердження і доводи апелянта щодо незастосування господарським судом до спірних правовідносин «нормативних приписів ч.1 та 2 ст. 228 ЦК України» з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Касаційний господарський суд у справі № 910/4932/19 зазначив, що виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. З огляду на зазначене, публічний порядок-це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Таким чином, можна зробити висновок, що означені норми права не є застосовними до спірних правовідносин, укладення господарського договору кредитування не порушує публічний порядок, а відтак, не є нікчемним.
Відносно доводів Позивача, викладених в апеляційній скарзі щодо того, що сторони договору про надання фінансового кредиту № ФК 060121 Д/2 від 06.01.2021 вчинили насправді удаваний правочин валютного кредитування, в порушення нормативних приписів ст. 227, ст. 235 ЦК України, оскільки для укладання таких видів правочинів у фінансової установи, якою в даному випадку являється ТОВ “ФК “Капітал-Дніпро”, має бути генеральна ліцензія, видана Національним Банком України, проте така генеральна ліцензія у відповідача відсутня, у зв`язку з чим позивач вважає, що спірний договір вчинений без відповідного дозволу, і як наслідок, відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, такий договір, може бути визнаний судом недійсним.
Згідно зі статтею 235 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, є удаваним. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.
Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 916/933/17, від 08.09.2021 у справі № 915/857/20, від 02.02.2022у справі № 927/1099/20.
Дослідивши зміст спірного Договору, господарським судом встановлено, що сторонами погоджено умови видачі та повернення грошових коштів у грошовій одиниці України - гривні з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, а саме долара США.
Відповідно до статті 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно зі статтею 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Таким чином, визначення в спірному Договорі грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті, що не суперечить вимогам ЦК України, не змінює валюту зобов`язання визначену в даному випадку в грошовій одиниці України – гривні, а отже, твердження позивача, що сторони насправді уклали правочин валютного кредитування, є безпідставним.
Доводи апеляційної скарги про розгляд справи за відсутністю позивача та неповідомлення належним чином про дату, час і місце засідання суду спростовуються наступним. 
Згідно з ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2023 про закриття підготовчого провадження представник Скаржника з`явився у підготовче судове засідання, в якому було належним чином оголошено про призначення справи до судового розгляду по суті на 20.06.2023 о 10:45 год. Таким чином, Скаржник був належним чином повідомлений про дату, час і місце засідання суду.
Скаржник подав клопотання про відкладення судового засідання. Обґрунтовуючи необхідність відкладення Апелянт посилався на нібито хворобу сина, що унеможливлює забезпечення явки. Водночас Відповідач зауважує, що судом було встановлено: «Як вбачається із доданої довідки син представника позивача не відвідував колектив з 30.05.2023, проте представник позивача був присутнім у судовому засіданні 07.06.2023 та у судовому засіданні з представниками сторін погоджувалася дата наступного судового засідання, а саме 20.06.2023, проти якої представник позивача не заперечував».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті     275     та статті     276 Господарського процесуального кодексу України     суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції при вирішенні даної справи правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини сторін, прийняв законне та обґрунтоване рішення, тому у відповідності до     ст. 276 ГПК України   в задоволенні скарги слід відмовити, а оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно     статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст. ст.     269,   275,   276, 282-284 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Дніпро" на рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2023 у справі   №904/1297/23 - залишити без задоволення.
Рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 20.06.2023 у справі   №904/1297/23 – залишити без змін.
 Судові витрати Фермерського господарства "Дніпро" за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 01.11.2023.

Головуючий суддя                                                                                О.Г. Іванов

Суддя                                                                                                    М.О. Дармін

Суддя                                                                                                            О.В. Чус