ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7397/23 Справа № 185/1625/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2023 року                                                                м. Дніпро
       Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого – Барильської А.П., 
       суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу          ОСОБА_1 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - 
ВСТАНОВИЛА: 
       У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1  про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої пошкодженням транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
       В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 12 січня 2022 року водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Форд Фокус, державний номер НОМЕР_1 , перед зміною напрямку руху ліворуч не переконався з безпечності обраного маневру, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом марки «Mercedes-Benz GL 350 CDI», державний номер НОМЕР_2 , що рухався під керуванням позивача. Внаслідок чого автомобілю, що належить позивачу, завдано механічних пошкоджень. Винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди, згідно постанови суду від 17 жовтня 2022 року, визнано ОСОБА_1 , цивільно-правова відповідальність якого на момент ДТП була застрахована в ПрАТ СК "ПЗУ Україна" згідно полісу № ЕР.205341501 від 09 серпня 2021 року. Автомобіль позивача був застрахований на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту «Автоцивілка навпаки» № 005141/4640/0101346 від 03 грудня 2021 року в ПрАТ «СК «УНІКА».
       На підставі її заяви ПрАТ «СК «УНІКА» виплатила суму страхового відшкодування в розмірі ліміту страхової суми 100 000 грн. ПРАТ СК «ПЗУ Україна» виплатила їй доплату страхового відшкодування в розмірі 3 970,71 грн.
       Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку від 11 березня 2022 року та страхового акту № 00490650 від 04 листопада 2022 року, складеного ПрАТ «СК «УНІКА», вартість відновлювального ремонту її автомобіля склала 195 316,46 грн, вартість матеріального збитку із врахуванням зносу автомобіля - 103 970,21 грн. Згідно з актом виконаних робіт № 99066664 від 12 жовтня 2022 року, складеним ПП «Віктор і сини», вартість робіт із відновлювального ремонту її автомобіля склала разом з ПДВ 200 239,90 грн. Звіт про визначення вартості матеріального збитку та відновлювального ремонту зроблений 11 березня 2022 року, в той час як ремонті роботи були закінчені у жовтні 2022 року, на фактичну суму ремонту вплинуло здорожчання запчастин у 2022 році у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні.
       ПрАТ «СК «УНІКА» перерахувала на рахунок ПП «Віктор і сини», яке здійснювало ремонт автомобіля позивача, 100000 грн. Позивач сплатила на рахунок ПП «Віктор і сини» оплату за відновлювальний ремонт належного їй автомобіля у сумі 100239 грн. Різниця між фактичним розміром збитку (вартістю відновлювального ремонту автомобіля на підставі акта виконаних робіт) та страховим відшкодуванням складає: 200239 грн - 100000 грн - 3970,71 грн = 96 268,29 грн.
       Крім того, внаслідок ДТП позивач зазначала душевних страждань, що виразились у страху за своє життя і здоров`я, стражданнях через майнові збитки у зв`язку з пошкодженням автомобіля. Позивач була змушена змінити свій звичний уклад життя, докладати додаткових зусиль для організації пересування в інші населені пункти для особистих потреб та потреб родини. Невизнання відповідачем вини та відмова у добровільному відшкодуванні майнової шкоди також негативно вплинула на її емоційний стан.
       Враховуючи вищевикладене, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь матеріальну шкоду, у вигляді різниці між вартістю відновлювального ремонту та страховим відшкодуванням в розмірі 96 268,29 грн, моральну в шкоду в розмірі 10 000 грн, а також судовий збір та витрати на правову допомогу. 
       Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 різницю між відновлювальним ремонтом транспортного засобу та страховим відшкодуванням у розмірі 96 268,29 грн; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн. Вирішено питання стосовно судового збору та витрат на професійну правничу допомогу (а.с.150-154).
       В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою не доведено, що нею вжито всіх заходів для отримання коштів на відновлення транспортного засобу у страховика. Вказував, що копія акту виконаних робіт №99066664 від 12 жовтня 2022 року, що додана до позовної заяви, не містить підпису замовника та виконавця. Зазначав, що позивачкою не надано жодного належного доказу заподіяння їй моральної шкоди (а.с.161-162).
       06 вересня 2023 року ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказувала, що жодним нормативно-правовим актом на позивача не покладено обов`язку вживати заходів із оскарження експертного висновку про вартість відновлювального ремонту, звернення до страхової компанії щодо виплати страхового відшкодування, розмір якого перевищує оцінену шкоду, але в межах страхового ліміту, як передумови звернення до суду з позовом до винної особи про відшкодування різниці між реальними збитками та виплаченим страховим відшкодуванням, а тому посилання відповідача на невжиття нею таких заходів є безпідставним. Зазначала, що до відповіді на відзив на позовну заяву надано копію акту виконаних робіт №99066664 від 12 жовтня 2022 року, де наявні підписи виконавця та замовника а.с.(182-187). 
       Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України). 
       Зважаючи на те, що ціна позову становить 106 268,29 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справ.
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог,колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 12 січня 2022 року об 11 годині 45 хвилин на ділянці 993 км. автодороги М30 Новомосковського району Дніпропетровської області ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Ford Focus», державний номер НОМЕР_1 , перед зміною напрямку руху ліворуч не переконався в безпечності обраного манеру, внаслідок чого допустив зіткнення з транспортним засобом «Mercedes-Benz GL 350 CDI», державний номер НОМЕР_2 , що рухався під керуванням водія ОСОБА_2 , чим порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 10.1 Правил дорожнього руху. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні ушкодження.
       Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2022 року ОСОБА_1 визнати винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
       Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Ford Focus», державний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна», що підтверджується полісом ЕР.205341501 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 09 серпня 2021 року, ліміт відповідальності за заподіяну майнову шкоду було встановлено у розмірі 130000 грн, франшиза – 2600 грн, строк дії договору з 12 серпня 2021 року по 11 серпня 2022 року включно.
       Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Mercedes-Benz GL 350 CDI», державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , на момент вчинення ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «Уніка», що підтверджується полісом №005141/4640/0101346 від 03 грудня 2021 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ліміт відповідальності за заподіяну майнову шкоду було встановлено у розмірі 100000 грн.
       Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 автомобіль марки «Mercedes-Benz GL 350 CDI», державний номер НОМЕР_2 , належить ОСОБА_2 .
       У встановленому договором добровільного страхування наземного транспорту порядку ОСОБА_2 26 січня 2022 року звернулася до ПрАТ «СК «УНІКА» із заявою про виплату страхового відшкодування.
       Протоколом від 14 січня 2022 № 29656 технічного огляду транспортного засобу зафіксовано пошкодження, завдані автомобілю «Mercedes-Benz GL 350 CDI», державний номер НОМЕР_2 , в результаті ДТП.
       Відповідно до звіту про визначення вартості матеріального збитку від 11 березня 2022 року, та страхового акту № 00490650 від 04 листопада 2022 року, складеного ПрАТ «СК «УНІКА», вартість відновлювального ремонту автомобіля ОСОБА_2 склала 195316,46 грн, вартість матеріального збитку із врахуванням зносу автомобіля - 103970,21 грн, сума вартості відновлювального ремонту автомобіля визначена з урахуванням значення коефіцієнту фізичного зносу колісного транспортного засобу, який складає 57%.
       Згідно з актом виконаних робіт № 99066664 від 12 жовтня 2022, складеним ПП «Віктор і Сини», вартість робіт із відновлювального ремонту автомобіля «Mercedes-Benz GL 350 CDI», державний номер НОМЕР_2 , склала разом з ПДВ 200239,90 грн. Копія акту виконаних робіт № 99066664 надана суду 28 квітня 2023 року з підписом обох сторін, виконавця та замовника.
       07 листопада 2022 року ПрАТ «СК «УНІКА» перерахувала на рахунок ПП «Віктор і сини», яке здійснювало ремонт автомобіля позивачки, 100000 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 054372 від 07 листопада 2022 року.
       Відповідно до платіжної інструкції № 153781181 від 05 січня 2023 року ОСОБА_2 сплатила на рахунок ПП «Віктор і сини» оплату за відновлювальний ремонт належного їй автомобіля у сумі 100239,00 грн.
        ОСОБА_2 звернулась до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» із повідомленням про ДТП та заявою про страхове відшкодування.
       08 листопада 2022 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» отримало претензію від ПрАТ «СК «УНІКА» про виплату страхового відшкодування.
       05 грудня 2022 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» прийняло рішення про виплату страхового відшкодування на користь ПрАТ «СК «УНІКА» у сумі 97400 грн.
       13 грудня 2022 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» прийняло рішення про здійснення доплати страхового відшкодування ОСОБА_2 в розмірі 3970,21 грн.
       Згідно страхового акта № 16803/1, складеного ПрАТ СК «ПЗУ Україна», розрахунок розміру страхового відшкодування, здійсненого на користь ПрАТ «СК «УНІКА», проведено з урахуванням наступного: вартість відновлювального ремонту автомобіля - 195316,46 грн, вартість ремонту із врахуванням зносу автомобіля - 103970,21 грн, ліміт відшкодування - 130000 грн, франшиза - 2600 грн, сума зниження - 3970,21 грн.
        ОСОБА_2 отримала від ПрАТ СК «ПЗУ Україна» страхове відшкодування у розмірі 3970,21 грн.
       Отже, фактична вартість відновлюваного ремонту автомобіля «Mercedes-Benz GL 350 CDI», державний номер НОМЕР_2 , склала 200239,90 грн.
       Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 зазначила, що при відновленні автомобіля «Mercedes-Benz GL 350 CDI», державний номер НОМЕР_2 , сума страхового відшкодування не покриває витрати на відновлювальний ремонт, тому просила стягнути із відповідача, як винуватця ДТП, на її користь відшкодування майнової шкоди у розмірі 96268,29 грн.
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує сплачений на користь позивачки розмір страхового відшкодування, то з відповідача, як винної особи, на користь позивачки підлягає стягненню різниця між фактичним розміром завданих збитків та виплаченим страховим відшкодуванням. Крім того, відповідальність за заподіяну позивачці моральну шкоду, яка полягає в її моральних стражданнях та інших немайнових втратах через спричинене з вини відповідача ДТП, має бути співмірно компенсована останнім.
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Частина третя статті 386 ЦК України передбачає, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 674/1666/14-ц (провадження № 61-6468зпв18) вказано, що «зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою».
       Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
       Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
       Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
       Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
       Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
       Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі – Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
       Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
       Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, – це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
       Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).
       За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
       Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.
       Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
       Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
       Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
       Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
       При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
       У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі
№ 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
       Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.
       Отже, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою виплаченого страхового відшкодування.
       Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
       Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Позивачка під час розгляду справи надала належні та допустимі докази фактичних витрат на відновлення автомобіля після ДТП, та виконала свої процесуальні обов`язки, зокрема, надала до суду належні та допустимі докази понесених фактичних витрат на ремонт автомобіля після ДТП.
       Доводи апеляційної скарги вказаних фактів не спростовують.         
       Колегія суддів вважає що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка має право на відшкодування відповідачем різниці відновлювального ремонту транспортного засобу та страхового відшкодування.
       Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначив розмір матеріальної шкоди, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь позивачки в сумі 96268.29 грн..
       Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не доведено, що нею вжито всіх заходів для отримання коштів на відновлення транспортного засобу у страховика, що копія акту виконаних робіт №99066664 від 12 жовтня 2022 року, що додана до позовної заяви, не містить підпису замовника та виконавця, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та не грунтуються на вимогах законодавства. Натомість, як вбачається із матеріалів справи, позивач у встановленому законом порядку та розмірі отримала страхове відшкодування, та матеріали справи містять акт виконаних робіт №99066664 від 12 жовтня 2022 року, де наявні підписи виконавця та замовника а.с.(130). 
       Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
       Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
       Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
       Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
       При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
       Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
       Колегія суддів погоджується із розміром моральної шкоди визначеним судом першої інстанції та підстав для відмови у задоволенні цієї частини позову з врахуванням обставини справи та доводів апеляційної скарги не вбачає.
       Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
       Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду — залишенню без змін.        
       Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2023 року - залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.
       Головуючий:                                                         А.П. Барильська 

       Судді:                                                                 С.А. Зайцева
                                                               
                                                                                Ж.І. Максюта