Номер провадження: 22-ц/813/7013/23 
Справа № 509/3018/13-ц
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.10.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя — Кострицький В.В. (суддя - доповідач),
судді – Лозко Ю.П., Коновалова В.А.
за участю секретаря судового засідання Гуденко Д.О.,
учасники справи:
позивач -Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 червня 2023 року, ухвалене у складі судді Кочко В.К., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

                                       В С Т А Н О В И В:

23 жовтня 2012 року позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (солідарно) з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором та процентів, нарахованих за користування кредитом (солідарно), що виникла внаслідок невиконання уморв кредитного договру №11195978000 від 23серпня 2007 року по кредиту та процентам у розмірі 78362,54 доларів США, в тому числі: 49285, 80 доларів США - заборгованість по кредиту, 23007,78 доларів США – сума несплачених відсотків за користування кредитом заборгованість по відсотках, 3738,01 доларів США- пеня за несвоєчасне погашення заброргованості за кредитом, 2330,95 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, 3219,00 грн. – судового збору. 
Зазначені вимоги були збільшені позивачем (а.с.219-220 т.1)
Позивач посилається на те, що 23 серпня 2007 року між АКБ інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір. В забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором 23 серпня 2007 року між позивачем та фізичною особою – резидентом України, якою є ОСОБА_2 (відповідач 2) укладено Договір поруки №132783. Позивач вказує, що 07 квітня 2009 року у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору банк направив ОСОБА_1 та поручителю ОСОБА_2 повідомлення про необхідність сплати боргу за кредитним договором, який на 07 квітня 2009 року становив 50713,79 дол. США, без урахування нарахованої пені, вважаючи, що термін дострокового повернення кредиту настав. Між тим, як вказує позивач, заборгованість досі не погашена.
01 червня 2023 року представником відповідача адвокатом Соломенцевим І.А., подано заяву про застосування строку позовної давності. Свою заяву обґрунтовує тим, що не зважаючи на строк дії кредитного договору (23.08.2014 року), банк, заявивши вимогу про дострокове повернення кредиту 07 квітня 2009 року, фактично змінив в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання, з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки Банк звернувся лише 23 жовтня 2012 року, тобто з пропуском строку позовної давності, якій закінчився на думку заявника через три роки після закінчення строку, наданого боржнику для дострокового виконання кредитних зобов`язань і пів року після пред`явлення вимоги до поручителя.
Короткий зміст рішення суду
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 червня 2023 року відмовлено у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено жодних поважних причин пропуску ним позовної давності за заявленими вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором. З урахуванням зміни строку основного зобов`язання Банк був зобов`язаний подати до суду позов у строк до травня 2012 року (час закінчення строку дії основного зобовязання), а - до листопада 2009 року час закінчення строку дії додаткового зобовязання), враховуючи, що07 квітня 2009 року було змінено строк виконання основного зобов`язання до 19травня 2009 року, натомість звернувся до суду з позовом лише у жовтні 2012 року, тобто поза межами позовної давності. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Відтак, суд не має підстав для задоволення позову враховуючи очевидний пропуск позивачем строку позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник зазначив, що застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Зазначали, що застосувавши як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог АТ «УКРСИББАНК» виключно положення Цивільного кодексу України про позовну давність, суд першої інстанції фактично визнав доведеними та обґрунтованими заявлені позовні вимоги АТ «УКРСИББАНК» до  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 . Проте, ввжали, що суд першої інстанції не в повній мірі перевірив надані позивачем докази у справі та не застосував положення ст. 264 ЦК України, що стало підставою для необґрунтованої відмови у задоволенні законних позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов?язку. Частиною 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Сплата боржником заборгованості за кредитним договором є підставою для переривання строку позовної давності, після чого перебіг позовної давності починається заново. Вчинення даних дій боржником не вимагає від кредитора звернення до суду із заявою про поновлення строку позовної давності відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України, а є підставою відрахування даного строку спочатку. Отже спростовуються помилкові на наш погляд висновки суду першої інстанції про те, що позивач не зазначив жодних поважних причин пропуску ним позовної давності. Відповідно до вимог ст. 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою, АТ «УКРСИББАНК» надав до суду наступні докази: копію кредитного договору, копію договору поруки, копію вимог про дострокове повернення кредиту, копію розрахунку заборгованості станом на 12.09.2012, тощо. Згідно із пунктом 11.1 Кредитного договору сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати отримання одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день із дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів із дати направлення повідомлення (вимоги) банку вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день із дати відправлення позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту банку. Дійсно, в зв?язку з неналежним виконанням позичальником умов Кредитного договору, Банком на адресу позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 були направлені вимоги про погашення простроченої заборгованості від 07.04.2009. Вказаними вимогами Банк визначав строк, необхідний для здійснення платежів за наявними порушеннями умов Кредитного договору. У разі невиконання письмових вимог строк дострокового повернення всієї суми кредиту визнавався таким, що настав. У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі N° 766/5115/16-ц, зазначено: «У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі Мо 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов 'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов?язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу таабо сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов?язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Апеляційний суд вказаного не врахував та належним чином наданий банком розрахунок заборгованості та виписки по особовому рахунку відповідача не перевірив, проте з них вбачається, що протягом 2008-2014 років здійснювалось погашення відсотків за користування кредитом (загалом 22 платежі), зокрема, і внесенням готівки в касу банку 12 жовтня 2009 року (а. с. 171 зворот), 14 жовтня 2009 року (а.с. 172), 14 січня 2010 року (а. с. 170), 02 лютого 2010 року, 15 березня 2010 року, 12 квітня 2010 року, 11 жовтня 2010 року, 02 листопада 2010 року, 14 грудня 2010 року, 05 січня 2011 року (а. с. 172), 15 березня 2011 року (а. с. 173), 26 червня 2012 року (а. с. 199 зворот), 09 липня 2012 року (а. с. 200), 10 жовтня 2013 року (а. с. 204), 06 листопада 2013 року (а. с. 204 зворот), 04 грудня 2013 року (а. c. 205) тош. Суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не встановив усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме не надав належної оцінки тому, що згідно з розрахунком заборгованості, наданого позивачем, відповідачем здійснювалось погашення відсотків за користування кредитом протягом 2008 - 2014 років. Отже, суду апеляційної інстанції належало 6 надати оцінку указаним обставинам та встановити, чи свідчать указані факти про вчинення відповідачем дії з визнання свого боргу, які відповідно до статті 264 ЦК України є підставою для переривання строку позовної давності.». Проте, застосовуючи положення законодавства України щодо строків позовної давності та вілмовляючи з цих підстав у задоволенні позовних вимог АТ «УКРСИББАНК», суд першої інстанції не перевірив надані позивачем письмові докази, а саме розрахунок заборгованості станом на 12.09.2012, з якого вбачається що після направлення досудових вимог про погашення простроченої заборгованості боржником здійснювалися платежі в рахунок погашення заборгованості. Таким чином, позичальником з моменту направлення Банком досудових вимог та до моменту звернення до суду з позовною заявою здійснювались платежі на Кредитним договором, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України є вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, а також є підставою для переривання строку позовної давності. Отже, при зверненні до суду з позовними вимогами до позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 АТ «УКРСИББАНК» не було пропущено строків позовної давності, що свідчить про незаконність та необгрунтованість висновку суду першої інстанції. На підставі вищевикладеного, АТ «УКРСИББАНК» вважає, що судом першої інстанції не перевірені наявні письмові докази у справі, безпідставно не застосовано положень ч. 1 ст. 264 ЦК України щодо переривання строків позовної давності та ухвалене незаконне і необгрунтоване рішення у справі про відмову у задоволенні .В оскарженому рішенні суд першої інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов?язаний виправдати свої дії, навівши обгрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Явка в судове засідання
Сторони та їх представники повідомлені належним чином, про час місце та дату судового засідання, про те відповідачі в судове засідання не з`явились, що не заважає розгляду апляційної скарги у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України,- судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Матеріалами справи встановлено, що між АКБ інноваційний Банком «УкрСиббанк", правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_1 серпня 2007 року було укладено Кредитний договір № 11195978000, до якого в подальшому вносилися зміни згідно з додатковими угодами № 1 та №2.
Згідно з вказаним Кредитним договором позивач зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 60 000 доларів США (еквівалент 303 000 грн.) строком до 23серпня 2014 року.
Також встановлено, що з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки від 23 серпня 2007 року.
Встановлено, що в порушення умов Кредитного договору Позичальник взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором не виконував, графіку погашення заборгованості за кредитом не дотримувався, у зв`язку з чим 07 квітня 2009 року Банком на адресу позичальника та поручителя направлено вимогу про те, що термін достровокового повернення кредиту настав, розмір заборгованості за Кредитним договором станом на 07 квітня 2009 року складає 50 713,79 доларів США.
Згідно із пунктом 11.1 договору кредиту сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати отримання одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день із дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів із дати направлення повідомлення (вимоги) банку вважати термін повернення кредиту таким, що настав на41 календарний день із дати відправлення позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту банку.
Отже, сторонами у договорі встановлено порядок зміни строку виконання зобов`язання у разі прострочення повернення кредиту.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Суд першої інстанції помилково застосував, положення ЦПК України та практику Верховного Суду, не переконавшись в обставинах, та не встановив, що боржником і в подальшому здійснювались дії на погашення боргу, тому суд апеляційної інстанції вважає, що судопм першої інстанції оскаржуване рішення прийнято помилково та необґрунтовано з огляду на наступне.
Застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Застосувавши як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог АТ «УКРСИББАНК» виключно положення Цивільного кодексу України про позовну давність, суд першої інстанції фактично визнав доведеними та обґрунтованими заявлені позовні вимоги АТ «УКРСИББАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .
Суд першої інстанції не в повній мірі перевірив надані позивачем докази у справі та не застосував положення ст. 264 ЦК України, що стало підставою для необґрунтованої відмови у задоволенні законних позовних вимог.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов?язку.
Частиною 3 ст. 264 ЦК України передбачено, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.
Сплата боржником заборгованості за кредитним договором є підставою для переривання строку позовної давності, після чого перебіг позовної давності починається заново. Вчинення даних дій боржником не вимагає від кредитора звернення до суду із заявою про поновлення строку позовної давності відповідно до вимог ч. 5 ст. 267 ЦК України, а є підставою відрахування даного строку спочатку.
Отже спростовуються помилкові на наш погляд висновки суду першої інстанції про те, що позивач не зазначив жодних поважних причин пропуску ним позовної давності.
Відповідно до вимог ст. 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Звертаючись до суду першої інстанції з позовною заявою, АТ «УКРСИББАНК» надав до суду наступні докази: копію кредитного договору, копію договору поруки, копію вимог про дострокове повернення кредиту, копію розрахунку заборгованості станом на 12.09.2012, тощо.
Згідно із пунктом 11.1 Кредитного договору сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати отримання одержання вищевказаногоповідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день із дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів із дати направлення повідомлення (вимоги) банку вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день із дати відправлення позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту банку.
У зв?язку з неналежним виконанням позичальником умов Кредитного договору, Банком на адресу позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 були направлені вимоги про погашення простроченої заборгованості від 07.04.2009. Вказаними вимогами Банк визначав строк, необхідний для здійснення платежів за наявними порушеннями умов Кредитного договору. У разі невиконання письмових вимог строк дострокового повернення всієї суми кредиту визнавався таким, що настав.
У постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 766/5115/16-ц, зазначено: «У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов 'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов?язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов?язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Апеляційний суд вказаного не врахував та належним чином наданий банком розрахунок заборгованості та виписки по особовому рахунку відповідача не перевірив, проте з них вбачається, що протягом 2008-2014 років здійснювалось погашення відсотків за користування кредитом (загалом 22 платежі), зокрема, і внесенням готівки в касу банку 12 жовтня 2009 року (а. с. 171 зворот), 14 жовтня 2009 року (а.с. 172), 14 січня 2010 року (а. с. 170), 02 лютого 2010 року, 15 березня 2010 року, 12 квітня 2010 року, 11 жовтня 2010 року, 02 листопада 2010 року, 14 грудня 2010 року, 05 січня 2011 року (а. с. 172), 15 березня 2011 року (а. с. 173), 26 червня 2012 року (а. с. 199 зворот), 09 липня 2012 року (а. с. 200), 10 жовтня 2013 року (а. с. 204), 06 листопада 2013 року (а. с. 204 зворот), 04 грудня 2013 року (а. c. 205) тош. Суд апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не встановив усі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме не надав належної оцінки тому, що згідно з розрахунком заборгованості, наданого позивачем, відповідачем здійснювалось погашення відсотків за користування кредитом протягом 2008 - 2014 років. Отже, суду апеляційної інстанції належало 6 надати оцінку указаним обставинам та встановити, чи свідчать указані факти про вчинення відповідачем дії з визнання свого боргу, які відповідно до статті 264 ЦК України є підставою для переривання строку позовної давності.».
Проте, застосовуючи положення законодавства України щодо строків позовної давності та відмовляючи з цих підстав у задоволенні позовних вимог АТ «УКРСИББАНК», суд першої інстанції не перевірив надані позивачем письмові докази, а саме розрахунок заборгованості станом на 12.09.2012, з якого вбачається що після направлення досудових вимог про погашення простроченої заборгованості, боржником в рахунок погашення простроченої заборгованості здійснювались платежі по 31.09.2013 року (а.с.165-185).
Таким чином, позичальником з моменту направлення Банком досудових вимог та до моменту звернення до суду з позовною заявою здійснювались платежі на Кредитним договором, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦК України є вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, а також є підставою для переривання строку позовної давності.
Отже, при зверненні до суду з позовними вимогами до позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 АТ «УКРСИББАНК» не було пропущено строків позовної давності, що свідчить про незаконність та необгрунтованість висновку суду першої інстанції.
На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції не перевірені наявні письмові докази у справі, безпідставно не застосовано положень ч. 1 ст. 264 ЦК України щодо переривання строків позовної давності та ухвалене незаконне і необгрунтоване рішення у справі про відмову у задоволенні збільшених позовних вимог .
Як роз?яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року N° 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.
Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов?язок суду. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЕСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини : основоположних свобод.
В оскарженому рішенні суд першої інстанції в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов?язаний виправдати свої дії, навівши обгрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Враховуючи збільшені позовні вимоги позивача (т.1 а.с.219-220) та факт своєчасного звернення позивача за захистом свого права (т.1 а.с.165-185), судова колегія вважає за належне Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 червня 2023 року , скасувати. Ухвалити нове рішення , яким збільшені позовні вимоги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

                                       ПОСТАНОВИВ:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.
       Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 01 червня 2023 року , скасувати.
       Ухвалити нове рішення , яким позовні вимоги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
       Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий Овідіопольським РВ УМВС в Одеській області 01.12.1998р., ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (солідарно) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Овідіопольським РВ УМВС в Одеській області 01.12.1998р.,ідентифікаційний номер НОМЕР_4 (солідарно) на користь ПАТ «УкрСиббанк» р/ НОМЕР_5 (ЕДРПОУ 09807750), МФО 351005; A/C 33, м. Київ-68, 02068: заборгованість по кредиту в сумі 104114 дол. США 96 цен., що дорівнює еквіваленту 653643,33 грн. за курсом Національного Банку України станом на 13.05.2015 р..
       Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_6 , виданий Овідіопольським РВ УМВС в Одеській області 01.12.1998p., ідентифікаційний номер НОМЕР_2 (солідарно) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Овідіопольським РВ УМВС в Одеській області 01.12.1998р.ідентифікаційний номер НОМЕР_4 (солідарно) на користь ПАТ «УкрСиббанк» р/N. 29090000000113 (ЕДРПОУ 09807750), МФО 351005; A/C 33, м. Київ-68, 02068:витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 219 (три тисячі двісті дев?ятнадцять) грн. 00 коп.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.
       Повний текст постанови складено 02 листопада 2023 року.

Головуючий суддя                                                                 В.В. Кострицький

Судді                                                                                 Ю.П. Лозко

                                                                               В.А. Коновалова