ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

05 жовтня 2023 року 	м.Суми	

Справа №574/138/22 
Номер провадження 22-ц/816/1258/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Філонової Ю. О. ,  Собини О. І. 
за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
треті особи – Буринська міська рада Конотопського району Сумської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Буринського районного суду Сумської області від 16 травня 2023 року, у складі судді Гука Т.Р., ухвалене у м. Буринь, 

                                                              в с т а н о в и в :

05 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Буринська міська рада Конотопського району Сумської області, про зобов`язання вчинення дій та стягнення  матеріальної шкоди.
Свої вимоги мотивував тим, що з 2005 року він є користувачем земельної ділянки, площею 0,45 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та сплачує земельний податок за користування нею. За роки користування земельною ділянкою ним було насаджено багато різновидів плодових дерев та кущів, проводилося постійне підживлення землі для підвищення її родючості. Він є особою з інвалідністю ІІ групи, отримуваної пенсії не вистачає на проживання та придбання життєво необхідних ліків, тому від продажу врожаю отримував мінливий дохід, а також мав моральне задоволення від таких робіт. 
Так, у 2020 році він насадив багато кущів, плодових дерев, посіяв траву, цілий рік вносив добрива, стимулятори росту, боровся зі шкідниками рослин, і сподівався у 2021 та наступних роках отримати плоди своєї праці. Однак, в травні 2021 року, під час його перебування у лікарні, відповідач самовільно зайняла частину вказаної земельної ділянки, площею 0,12 га, яка фактично була передана йому у користування (загальна площа – 0,45 га), та зрізала на ній всі наявні насадження, зорала землю і самовільно посадила сільськогосподарські культури, чим заподіяла йому матеріальних збитків. 
За вказаним фактом він викликав поліцію, було зафіксовано порушення з боку ОСОБА_2 , його звернення було зареєстроване в Журналі обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінального правопорушення за №6881 від 04 травня 2021 року, але за результатами проведення перевірки було встановлено відсутність складу кримінального чи адміністративного правопорушення і прийнято рішення про припинення подальшого розгляду його звернення, рекомендовано звернутися до суду за захистом його порушених прав.
Вважає, що своїми неправомірними діями які виразились у незаконному розорюванні земельної ділянки та незаконній, самовільні вирубці багаторічних насаджень (плодових дерев, кущів) відповідачка заподіяла йому матеріальну шкоду, розмір якої становить 21722 грн, які він витратив на протязі 2020-2021 років на придбання дерев, кущів, добрив та інших заходів для покращення та стимулювання росту вказаних насаджень. 
На підставі викладеного просив суд:
- визнати незаконними дії ОСОБА_2 щодо самовільного зайняття земельної ділянки, площею 0,12 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та знищення зелених насаджень на вказаній земельній ділянці;
- зобов`язати ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку, яку вона самовільно зайняла, площею 0,12 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
- стягнути з ОСОБА_2 суму заподіяної її неправомірними діями матеріальної шкоди в розмірі 21722 гривень.
Рішенням в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Буринська міська рада Конотопського району Сумської області, про зобов`язання вчинити дії та стягнення матеріальної шкоди відмовлено повністю. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.
Вважає помилковим висновок суду про не доведення сторонами у справі факту набуття у встановленому законом порядку одним із них прав користування спірною земельною ділянкою. Вказує, що за його заявою про надання дозволу на розробку технічної документації з землеустрою Буринською міською радою прийняте відповідне рішення, однак отримати його було проблематично через введення в країні воєнного стану і тільки після ухвалення рішення, 19 червня 2023 року він зміг отримати Архівний витяг – Рішення 35 сесії 5 скликання Слобідської сільської ради від 31 грудня 2009 року «Про надання дозволу на розробку технічної документації з землеустрою  щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку». 
Доводить, що відповідачем не заперечувався факт передачі йому в користування земельної ділянки ще в 2010 році, тому вона не мала права самовільно захоплювати цю землю без його належного письмового повідомлення, як фактичного користувача.
На підтвердження факту заподіяння йому майнової шкоди надано копії товарних чеків, також свідки у справі вказали на наявність на спірній земельній ділянці плодових дерев, що не заперечувала і сама відповідач.
Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який підтримав скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно погосподарського обліку з 2005 року по 2021 рік користувався земельною ділянкою, площею 0,12 га, що розташована біля будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8).
Згідно податкового повідомлення-рішення від 06 травня 2021 року ГУ ДПС у Сумській області повідомлено ОСОБА_1 про визначення йому суми податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб за податковий період 2021 в загальній сумі 53 грн. 65 коп. (а.с. 9).
Відповідно копії квитанції №20 від 31.05.2021 ОСОБА_1 було сплачено земельний податок з фізичних осіб у сумі 53 грн 70 коп (а.с. 15).
За інформацією ГУ ДПС у Сумській області від 29 липня 2021 року, відповідно інформації, наданої Слобідським старостинским округом Буринської ОТГ Сумської області встановлено, що у користуванні ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка, площею 0,45 га, з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства не більш як 2 га», розташована на території Слобідського старостинсткого округу Буринської ОТГ Сумської області. Саме за вищевказану ділянку нараховано земельний податок з фізичних осіб в сумі 53,7 гривень (а.с. 10-11).
Однак, у вказаних документах відсутні будь-які дані про те, за яку саме земельну ділянку нараховано та було сплачено позивачем земельний податок з фізичних осіб.
При цьому в судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечував, що в його користуванні перебувають декілька земельних ділянок і не лише по АДРЕСА_1 .
Заперечуючи проти позовних вимог відповідач ОСОБА_2 в суді першої інстанції позовні вимоги не визнала, пояснила, її сім`я в 1998 році придбала будинок по АДРЕСА_3 , разом з яким до неї перейшло право користування земельною ділянкою, площею 0,15 га, біля сусіднього будинку по АДРЕСА_1 . З того часу вона почала користуватись вказаною земельною ділянкою. У 2010 році вона переїхала проживати в інший будинок, а земельну ділянку по АДРЕСА_1 віддала в користування своїй кумі ОСОБА_3 , яка почала її обробляти разом із своїм співмешканцем ОСОБА_1 . У 2020 році ОСОБА_3 відмовилась від земельної ділянки, і вона вирішила її обробляти самостійно, після чого неодноразово просила ОСОБА_1 на ній нічого не садити, а в 2021 році її переорала. При цьому кущі та дерева, які ОСОБА_1 понасажував по краях ділянки, не вирубувала та вони ростуть там і на цей час.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 вказала, особисто бачила близько двох років назад, як ОСОБА_1 садив дерева на городі біля двоповерхового будинку в с. Слобода, в якому раніше проживав, однак назву вулиці, на якій він знаходиться не пам`ятає.
Свідок ОСОБА_5 пояснив суду, що ранньою весною 2021 року приїжджав до ОСОБА_1 і бачив, як він садив горіхи та швидкоростучі дерева на городі по АДРЕСА_1 , біля двоповерхового будинку, бачив, що там була посаджена полуниця та малина.
Свідок ОСОБА_6 зазначив, що один чи два роки назад проходив по АДРЕСА_1 та бачив, що ОСОБА_1 садив дерева на городі біля двоповерхового будинку, в якому проживав. Крім того, йому відомо, що раніше спірну земельну ділянку обробляла ОСОБА_2 .
Свідок ОСОБА_3 пояснила, що її кума ОСОБА_2 з 1998 року користувалась земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , а в 2010 році віддала її у користування їй. Вона разом із своїм колишнім співмешканцем ОСОБА_1 обробляли вказану земельну ділянку, а після припинення спільного проживання 2017 року останній самовільно забрав її собі та почав обробляти самостійно. Під час користування даною земельною ділянкою ОСОБА_1 насадив по її межах горіхи, аличу та глід, які залишились там і на цей час. Біля чотирьох років назад ОСОБА_7 знову почала користуватись своєю земельною ділянкою.
Допитана судом в якості свідка ОСОБА_8 пояснила суду, що раніше проживала у будинку по АДРЕСА_1 , мешканцям якого совхоз передав у користування під городи земельну ділянку, розташовану біля будинку. При цьому буд-яких документів власникам квартир на земельну ділянку не видавалось та ними її поділено між собою за взаємною згодою. ОСОБА_2 1998 році купила сусідній будинок по АДРЕСА_3 разом з городом по АДРЕСА_1 . В 2010 році ОСОБА_2 віддала город ОСОБА_3 , яка ним користувалась разом із своїм співмешканцем ОСОБА_1 , а коли вони розійшлися останній почав користуватись городом самостійно. Також вона бачила, що по межах городу ОСОБА_1 насадив горіхів та абрикос. Коли ОСОБА_2 декілька років назад переорювала землю ніяких дерев на самому городі не було.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в супереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не доведено перебуванні спірної земельної ділянки у його законному користуванні та понесення ним майнових витрат на придбання саджанців рослин, добрив і хімікатів, та подальше їх висаджування, використання саме на цій земельній ділянці, що, відповідно, виключає порушення його прав відповідачем за встановлених судом обставин. При цьому, суд вказав і про відсутність доказів вирубки дерев та насаджень відповідачем перед переорюванням спірної земельної ділянки. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.
Згідно ст. 3 ЗК України 1990 року (в ред. акції чинній на момент початку користування відповідачем спірною земельною ділянкою) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.
Статтею 19 ЗК України 1990 року визначався порядок та підстави надання громадянам у користування земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.
Так, сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.
Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу.
Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натуру (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації. Замовниками виконання вказаних робіт є відповідні місцеві Ради народних депутатів, підприємства, установи і організації.
Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки. Клопотання про відведення ділянок, що надаються Верховною Радою України, подаються до обласної, Київської, Севастопольської міської Ради народних депутатів.
До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, що обґрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, інші матеріали.
У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання.
Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка.
Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель.
Відповідно до ст. 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

За приписами ст. 23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором (стаття 23 ЗК України 1990 року).
Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 12 ЗК України (в новій ред. від 25.10.2001 року, що набрав чинності 01.01.2002 року), в редакції, яка була чинною на момент початку користування позивачем спірною земельною ділянки, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Згідно зі ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Статтею 123 ЗК України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: зміни цільового призначення земельних ділянок відповідно до закону; надання у користування земельних ділянок, межі яких не встановлені в натурі (на місцевості).
Надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою.
Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі відмови у погодженні проекту він повертається заявнику у зазначений у цій частині строк.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Згідно ст.ст.125, 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на момент початку користування позивачем спірною земельною ділянкою, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.
Статтями 125, 126 ЗК України у редакції чинній на даний час, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
За приписами ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як правильно встановлено судом першої інстанції, ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 на надано доказів набуття кимось із них у встановленому законом порядку права користування на спірну земельну ділянку, площею 0,12 га по АДРЕСА_1 .
У матеріалах справи відсутні будь-які дані про встановлення в натурі (на місцевості) меж спірної земельної ділянки. 
Аргументи апеляційної скарги про наявність у позивача виданого на його ім`я рішення сільської ради «Про надання дозволу на розробку технічної документації з землеустрою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку» не може бути підставою для задоволення позову, оскільки надання дозволу уповноваженим органом місцевого самоврядування на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про передачу її в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі. Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не покладає на орган місцевого самоврядування обов`язку щодо надання цієї земельної ділянки у власність чи користування (не є підставою для виникнення зобов`язання перед особою, яка розробила проект землеустрою). У свою чергу, отримання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою не покладає обов`язок щодо його реалізації.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди.
За ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Зобов`язання про відшкодування шкоди – це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Аналіз положень ст. 11 та ст. 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.
Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди та її результатом — шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.
За наведених обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 порушення його прав землекористувача та заподіяння збитків.  
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Отже, доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 367 - 369,  п. 1 ч. 1 ст. 374,  ст. ст. 375, 381 - 384, 389  ЦПК України, апеляційний суд   

                                                                     п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Буринського районного суду Сумської області від 16 травня 2023 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        Ю. О. Філонова 

                                                                                                   О. І. Собина