ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9405/23 Справа № 189/896/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Степанова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Максюти Ж.І., 
суддів: Барильської А.П., Городничої В.С.
за участю секретаря — Ніколиної А.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1  - адвоката Савко Віталія Віталійовича та представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Штронда Антона Михайловича на рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 , правонаступника ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про захист прав споживача фінансових послуг посилаючись на те, що 13 грудня 2013 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070034824300 вклад «Стандарт», відповідно до умов якого він передав банку кошти у сумі 33450,54 дол. США строком до 13 грудня 2014 року з правом пролонгації та нарахуванням відсотків в розмірі 9 % річних. У грудні 2015 року ОСОБА_2  направив на адресу відповідача заяву про повернення коштів в сумі 33450,54 дол. США з нарахованими відсотками, проте, відповідач відмовив у поверненні коштів, мотивуючи припиненням своєї діяльності в Криму. В зв`язку з чим,  ОСОБА_2  у січні 2016 року звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів. Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1  кошти станом на 31 травня 2016 за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13 грудня 2013 року у розмірі 40022,43 дол. США, які складаються з суми основного боргу в розмірі 33450,54 доларів США, відсотків за договором в розмірі 6021,09 дол. США, 3 % річних в розмірі 550,80 дол. США та вирішено питання судового збору. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Постановою ВСУ від 03 квітня 2019 року по справі №201/597/16-ц позовні вимоги задоволені, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2017 року скасоване, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року залишено в силі. Однак, на момент складання позову, 05.08.2020 року, рішення суду не виконано ні добровільно, ні у примусовому порядку, гроші АТ УБ «Приватбанк» на рахунок  ОСОБА_2  перераховані не були. Тому позивач вважає, що за весь час затримки виплати коштів (з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року), відповідач повинен сплатити на його користь 3% річних з суми боргу, а саме з 39471,63 доларів США, що становить 4947,48 доларів США. Крім того, згідно ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» з відповідача підлягає до стягнення пеня в розмірі 55871417,89 грн. за період з 14.12.2015 року (дата повернення вкладу) по день звернення до суду,05.08.2020 року. Крім того, оскільки грошові кошти на день звернення до суду не повернуті та не перераховані на рахунок ОСОБА_2 , відповідач винен йому 9% річних на суму депозиту за користування грішми поза межами укладеного між сторонами договору, що з 01.06.2016 року по день звернення до суду складає 12597,75 доларів США. В зв`язку з чим, позивач просить стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2  4947,48 доларів США - 3% річних за користування чужими грішми згідно частини 2 статті 625 ЦК України; 55871417,89 гривень пені згідно статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів»; 12597,75 доларів США - 9% річних за користування грішми поза межами укладеного між сторонами договору, а всього: 17545,23 доларів США та 55871417,89 гривень. Відповідно до частини 10 статті 265 ЦПК України зазначити в рішенні про нарахування відсотків та пені до моменту виконання рішення суду. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 
Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської областівід 13 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 , правонаступника ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживача фінансових послуг – задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , правонаступника ОСОБА_2 , 4947,48 доларів США (чотири тисячі дев`ятсот сорок сім доларів сорок вісім центів) – 3% річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570) судовий збір у розмірі 2102 грн. (дві тисячі сто дві гривні) на користь держави.
Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Савко В. В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд, скасувати рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року в частині незадоволення позовних вимог та винести нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що  судом першої інстанції не було враховано, що по-перше, правова позиція викладена у рішенні Верховного суду у справі №320/5115/17 не є подібною за правовідносини, які виникли між позивачем та відповідачем. А по-друге, існує більш свіжа позиція Великої палати Верховного суду, а саме висловлена у справі № 199/3152/23 від 18.04.2023 року, яка більш подібна до правовідносин, що склались між сторонами та застосувавши яку, суд повинен був задовольнити усі три вимоги пред`явлені до відповідача. 
Також, не погодившись з вищезазначеним рішенням суду, Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить суд, скасувати рішення в задоволеній частині та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі.
Апеляційна скаргу мотивовано наступним.
В наслідок укладання 17.11 2014 року міх ПАТ КБ ПРИВАТБАНК та ТОВ ФК “ФІНІЛОН" Договору переведення боргу за зобов?язаннями Банку щодо виплати коштів за договором, якій є предметом спору у даній справі, АТ КБ ПРИВАТБАНК на цей час не несе жодних зобов?язань за таким договором, а ТОВ ФК "ФІНІЛОН" є Новим боржником за договором у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014 р. У зв?язку з вищевикладеним, вважаємо, що належним Відповідачем у даній цивільній справі має бути ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "ФІНІЛОН".
Договір про переведення боргу від 17.11.2014 був укладений сторонами (ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ "ФК "Фінілон") у простій письмовій формі з дотримання всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладання такого виду правочину (наявна згода щодо всіх істотних умов договору та фактично передано зобов?язання (перераховані грошові кошти кредиторів новому боржнику). Отримання згоди від Кредиторів (клієнтів Кримської філії ПриватБанк), грошові кошти яких були переведені на рахунки ТОВ "ФК "Фінілон" відбулося з повним дотримання вимог чинного законодавства. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скаргі необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав. 
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується з матеріалами справи, 13.12.2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070034824300, відповідно до якого, позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 33450,54 доларів США, що також підтверджується довідкою №1109548 від 25.12.2013 року (т.1 а.с.26, 27).
08.12.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Голови правління ПриватБанку з заявою про повернення вкладу, в якій зазначив, що далі не має наміру продовжувати дію договору банківського вкладу (депозиту) від 13.12.2013 року, укладеного між ним та КБ «ПриватБанк» №SAMDNWFD0070034824300 строком на 366 днів, під процентну ставку 9% річних, пролонгованого згідно п.15 договору. Просить повернути йому суму депозиту у розмірі 33450,64 доларів США та нарахованих процентів на банківську валютну картку, відкриту в ПАТ «Державний ощадний банк України» (т.1 а.с.245).
Однак, Банк відмовив позивачу у видачі коштів та виконанні вимог вказаної заяви.
Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року №201/597/16-ц позов ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів задоволено частково та вирішено стягнути з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти станом на 31.05.2016 року за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13.12.2013 року у розмірі 33450 доларів 54 центи США, відсотків за договором в розмірі 6021 долар 09 центів США, 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США (т.1 а.с.9-11).
Постановою Верховного Суду України від 03.04.2019 року по справі №201/597/16-ц рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2017 року скасовано, а вищезазначене рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року залишено в силі (т.1 а.с.5-8).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, 03.06.2019 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська було видано Виконавчий лист по справі №201/597/16-ц про стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошових коштів станом на 31.05.2016 року за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13.12.2013 року у розмірі 33450 доларів 54 центи США, відсотків за договором в розмірі 6021 долар 09 центів США, 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США, за яким 13.06.2019 року було відкрито виконавче провадження (т.1 а.с.12,13-16).
Як вбачається з Інформації про виконавче провадження від 05.08.2020 року, 23.08.2019 року виконавче провадження за виконавчим листом №201/597/16-ц від 03.06.2019 року було приєднано до заведеного виконавчого провадження та передано до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 10.10.2019 року (т.1 а.с.13-16).
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2020 року по справі №201/597/16 визнано бездіяльність заступника начальника відділу примусового виконання Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С.В. щодо примусового виконання виконавчого листа №201/597/16-ц від 03.06.2019 року, виданого Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, неправомірною та зобов`язано його здійснити примусове виконання виконавчого листа №201/597/16-ц від 03.06.2019 року відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» (т.1 а.с.17-18).
Таким чином, судом достовірно встановлено, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року №201/597/16-ц про стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13.12.2013 року у розмірі 33450 доларів 54 центи США, відсотків за договором в розмірі 6021 долар 09 центів США, 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США – не виконано.
Судом встановлено, що ні в добровільному, ні в примусовому порядку відповідач не виконує зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13.12.2013 року.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Нарахування трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача 3% річних згідно ч.2 ст.625 ЦК України.
Оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року вже було вирішено питання щодо стягнення з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США станом на 31.05.2016 року, тому суд розраховує 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України за період з 01.06.2016 року по 05.08.2020 року (дату складання позову).
З урахуванням того, що рішенням суду, яке набрало законної сили, з відповідача стягнуто суму основного боргу, то суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних, які повинні бути розраховані в іноземній валюті та дорівнюють 4947,48 доларів США.
Крім того, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності, заявленої представником відповідача щодо позовної вимоги в частині стягнення 3% річних, оскільки згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року про стягнення з АТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошових коштів за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13.12.2013 року, відсотків за договором та 3% річних - набрало законної сили 03.04.2019 року, 13.06.2019 року було відкрито виконавче провадження.
Таким чином, враховуючи певні строки, в межах яких державним виконавцем повинні були бути прийняті необхідні рішення та вчинені дії для примусового виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року, позивач очікував на стягнення з АТ КБ «Приватбанк» присуджених рішенням суду коштів та не мав наміру звертатися повторно до суду.
Однак, в зв`язку з невиконанням рішення суду щодо стягнення коштів, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом 18.08.2020 року, тобто в межах строку порушення його законних прав та інтересів, тому суд вважає, що строк позовної давності позивачем пропущено не було.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не підлягає задоволенню клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності в частині позовних вимог про стягнення пені згідно ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» та 9% річних за користування коштами поза межами укладеного між сторонами договору, і судом не можуть бути застосовані до спірних правовідносин наслідки пропуску позовної давності, оскільки позов в зазначеній частині є не доведеним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (вказаний висновок узгоджується Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»).
В пункті 10 договору №SAMDNWFD0070034824300 від 13.12.2013 року (вклад «Стандарт»), укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», сторони домовились, що «сторони мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору».
08.12.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Голови правління ПриватБанку з заявою про повернення вкладу, в якій зазначив, що далі не має наміру продовжувати дію договору банківського вкладу (депозиту) від 13.12.2013 року, укладеного між ним та КБ «ПриватБанк» №SAMDNWFD0070034824300, та просить повернути йому суму депозиту у розмірі 33450,64 доларів США та нарахованих процентів (т.1 а.с.245).
Так, вимога позивача повернути вклад відповідає нормі ч.3 ст. 651 ЦК України, згідно якої у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним.
Крім того, надання вимоги та її отримання сторонами не заперечується.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 скористався правом на дострокове розірвання договору банківського вкладу, тому договірні правовідносини між сторонами вважаються припиненими з грудня 2015 року.
Оскільки між ОСОБА_2 та Банком припинено правовідносини за договором банківського вкладу, частина 5 статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» не регулює спірні правовідносини, тому суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені у відповідності до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно зі ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Посадових чи службових осіб та громадян в підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
За ст. 11 ЦК України зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать.
Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).
Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17.
За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.
За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17.
Судове рішення про стягнення заборгованості засвідчує факт неналежного виконання стороною свого зобов`язання відповідно до цивільно-правових договорів кредиту.
Якщо за рішенням суду про стягнення заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Невиконання боржником грошового зобов`язання, яке встановлено на підставі рішенні суду про стягнення заборгованості є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але зміст його положень дає підстави для висновку, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо.
Тобто, вказаним Законом врегульовані саме договірні відносини за участі споживача як спеціального суб`єкта, яким відповідно до ст.1 цього Закону є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п.22 цієї статті); послуга — діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п.17).
Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець прострочує виконання (надання) послуги згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги).
Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання (ч.1 ст.549 ЦК України).
Системний аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що пеня, встановлена ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь позивача і виключно в межах строку дії відповідного договору, тобто в межах існування споживчих правовідносин.
Разом з тим, як вище вказувалося судовим рішенням встановлено, що 13.12.2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено Договір банківського вкладу №SAMDNWFD0070034824300, відповідно до якого, позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 33450,54 доларів США, що також підтверджується довідкою №1109548 від 25.12.2013 року (т.1 а.с.26, 27).
08.12.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Голови правління ПриватБанку з заявою про повернення вкладу, в якій зазначив, що далі не має наміру продовжувати дію договору банківського вкладу (депозиту) від 13.12.2013 року, укладеного між ним та КБ «ПриватБанк» №SAMDNWFD0070034824300 строком на 366 днів, під процентну ставку 9% річних, пролонгованого згідно п.15 договору. Просить повернути йому суму депозиту у розмірі 33450,64 доларів США та нарахованих процентів на банківську валютну картку, відкриту в ПАТ «Державний ощадний банк України» (т.1 а.с.245).
Однак, Банк відмовив позивачу у видачі коштів та виконанні вимог вказаної заяви.
Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року №201/597/16-ц позов ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів задоволено частково та вирішено стягнути з ПАТ «КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти станом на 31.05.2016 року за договором депозитного вкладу №SAMDNWFD0070034824300 «Стандарт» від 13.12.2013 року у розмірі 33450 доларів 54 центи США, відсотків за договором в розмірі 6021 долар 09 центів США, 3% річних в розмірі 550 доларів 80 центів США (т.1 а.с.9-11).
Постановою Верховного Суду України від 03.04.2019 року по справі №201/597/16-ц рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.05.2017 року скасовано, а вищезазначене рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23.06.2016 року залишено в силі (т.1 а.с.5-8).
Отже, між сторонами припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу, а відтак між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання банку зі сплати коштів (повернення вкладу і процентів) підлягають застосуванню положення ст.625 ЦК України у разі його невиконання.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, де, скасовуючи судові рішення про стягнення пені за ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» і ухвалюючи нове про відмову у позові в цій частині, Велика Палата зазначила, що внаслідок розірвання за рішенням суду договорів банківського вкладу правовідносини сторін за цими договорами припинено, споживчі правовідносини відсутні, а тому Закон України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини і пеня за ч.5 ст.10 цього Закону не нараховується. До грошового зобов`язання з повернення коштів, застосовуються приписи ст.625 ЦК України у разі його невиконання.
Схожий за змістом правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, де Велика Палата вказала, що за змістом ст.ст.546, 549, 550 ЦК України неустойка (пеня) за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору. Право кредитора нараховувати обумовлену в договорі неустойку (пеню) припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.
Посилання в апеляційній скарзі на неможливість застосування при вирішенні даного спору правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 з огляду на відмінності, а саме, у справі № 320/5115/17 депозитний договір розірваний за судовим рішенням, тобто договір є розірваним не з моменту звернення вкладника до банку з вимогою про повернення вкладу, а з моменту набрання законної сили рішенням суду про розірвання договору, колегія суддів вважає безпідставними.
Зміст правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 полягає у тому, що нарахування пені можливо виключно за наявності споживчих правовідносин між банком і вкладником на підставі відповідного договору і лише у межах строку його дії. При цьому підстави припинення споживчих правовідносин, а саме розірвання договору в односторонньому порядку, за взаємною згодою чи за рішенням суду, тощо, не мають правового значення.
Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 зазначено, що «у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 – 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків».
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 757/71432/17-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 175/4055/19.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/50728/17-ц зазначено, що «у справі, що переглядається, договір банківського вкладу від 02 вересня 2013 року № SАМDN25000737382109 розірваний 25 червня 2015 року шляхом подання 23 червня 2015 року заяви про повернення коштів за договором».
З огляду на викладене доводи скаржника про безпідставність застосування судом правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 є необгрунтованими, бо депозитні договори розірвано за заявами позивача і споживчі правовідносини між сторонами припинені.
Доводи апеляційної скарги щодо того, що АТ КБ «Приватбанк» є неналежним відповідачем, оскільки ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за договором у відповідності до умов Договору про переведення боргу від 17.11.2014, є помилковими з огляду на наступне.
У постанові Верховного Суду від 26.01.2022 в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що: «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20.01.2021 у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17.11.2021 у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах».
Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст. 520 ЦК України).
Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.
Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:
по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання;
по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.
Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 27.04.2022 у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що кредитор не втратив своє право вимоги до первісного боржника (АТ КБ «ПриватБанк»), і тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у даній справі.
Інші доводи, викладені в апеляційних скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці, проте,відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду,переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена .
Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду апелянтами, до суду апеляційної інстанції , не надано.
Ухвалюючи рішення колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Окрім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Таким чином, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційних скарг про незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення судом норм матеріального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційних скаргах.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Савко Віталія Віталійовича та представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - адвоката Штронда Антона Михайловича - залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                 Ж.І. Максюта

Судді: А.П. Барильська

В.С. Городнича