ОКРЕМА ДУМКА
(спільна)
суддів Великої Палати Верховного Суду Шевцової Н. В., Гриціва М. І., Желєзного І. В., Прокопенка О. Б.
щодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2023 у справі № 990/169/22 (провадження № 11-29заі23) за позовом  ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича, Верховної Ради України, Вищої ради правосуддя про визнання дій, бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити дії і стягнення заподіяної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.12.2022 та 09.02.2023 
Короткий виклад історії справи
У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України Зеленського В. О., Верховної Ради України (далі - ВРУ), Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), у якому просив:
- визнати неправомірною бездіяльність Президента України, ВРУ, ВРП щодо нерозгляду заяви від 29.12.2021;
- зобов`язати відповідачів розглянути заяву від 29 грудня 2021 року та надати обґрунтовану відповідь;
- визнати неправомірною бездіяльність Президента України, ВРУ, ВРП щодо нерозгляду заяви від 26.10.2022;
- зобов`язати відповідачів розглянути заяву від 26.10.2022 та надати обґрунтовану відповідь;
- визнати неправомірною бездіяльність Президента України, ВРУ, ВРП щодо нерозгляду заяви від 07.12.2022;
- зобов`язати відповідачів розглянути заяву від 07.12.2022 у та надати обґрунтовану відповідь;
- визнати неправомірною бездіяльність Президента України, Голови ВРУ, ВРП щодо нерозгляду заяви від 07.12.2022 в частині ненадання інформації щодо їх грошового забезпечення за останні шість місяців;
- зобов`язати відповідачів, у тому числі й Голову ВРУ, розглянути заяву від 07.12.2022 в частині надання інформації щодо їх грошового забезпечення за останні шість місяців та надати обґрунтовану відповідь;
- стягнути з Президента України на користь позивача моральну шкоду в розмірі 336 000 грн;
- стягнути з ВРП на користь позивача моральну шкоду в розмірі 65 660 171,94 грн;
- стягнути з ВРУ на користь позивача моральну шкоду в розмірі 9 983 990,34 грн.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 29.12.2022 позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху. Залишаючи позовну заяву без руху, суд виходив з того, що вона не відповідає вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного суду зазначив, що: 
- позовна заява не відповідає вимогам пунктів 3, 4, 9 частини п`ятої статті 160 КАС України, оскільки позивач: не навів обґрунтованого розрахунку суми морально-матеріальної шкоди, про яку заявлено в позовних вимогах; не зазначив чітко змісту позовних вимог і викладу обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги до відповідачів, та не вказав, які рішення, дії чи бездіяльність відповідачів суд повинен визнати протиправними; не обґрунтував належним чином порушення оскаржуваною бездіяльністю його прав, свобод та інтересів;
- на порушення вимог частини шостої статті 161 КАС України позивач до позовної заяви не додав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин пропуску строку;
- згідно із частиною третьою статті 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, проте матеріали позовної заяви не містять документа про сплату судового збору.
З урахуванням наведеного Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вказав, що ОСОБА_1 слід привести позовну заяву у відповідність із процесуальним законодавством, а саме:
- чітко зазначити зміст позовних вимог і виклад обставин, якими обґрунтувати свої вимоги до відповідачів, та вказати, які рішення, дії чи бездіяльність відповідачів суд повинен визнати протиправними, конкретизувати позовні вимоги та обґрунтувати порушення оскаржуваними діями чи бездіяльністю його прав, свобод, інтересів;
- звернутися із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та надати докази на підтвердження поважності причин пропуску цього строку;
- надати документ про сплату судового збору;
- додати розрахунок розміру заподіяної, на думку позивача, матеріальної шкоди.
На виконання цієї ухвали позивач надіслав заяву про усунення недоліків позовної заяви та клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору.
Мотивуючи заяву про усунення недоліків позовної заяви, позивач висловив незгоду зі змістом ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, оскільки, на його думку, судом створюються штучні підстави для неприйняття позовної заяви до розгляду та обмеження (позбавлення) позивача права на судовий захист.
На обґрунтування заяви про усунення недоліків позовної заяви ОСОБА_1 зазначив, що за двадцять років розгляду його справ у судах, права позивача як судді і громадянина жодним чином не поновлені, перешкоджання у призначенні його на посаду судді триває, шкода продовжує спричинятися.
ОСОБА_1 наголошував, що непризначення його на посаду судді є продовжуваним, тривалим порушенням його прав, яке не має і не може мати часових меж, бо такі межі призначення на посаду судді (поновлення прав) не встановлені Конституцією, законами України тощо. Таким чином, термін пропуску звернення до суду позивачем не пропущений. Бажання ж суду створити підстави неприйняття позовної заяви ОСОБА_1 до розгляду, чим позбавити його права на судовий захист, є очевидним. Указане, на переконання скаржника, свідчить про несправедливий та упереджений суд, що є порушенням судом першої інстанції статей 1, 2, 5, 6 КАС України та численних статей Закону України від 07 лютого 2002 року № 3018-III «Про судоустрій України».
Позивач указував, що він оскаржує неправомірність дій, бездіяльності та рішень Президента України, ВРУ, ВРП щодо нерозгляду його звернень, що є порушенням статті 40 Конституції України, а не проходження ним державної служби. Просив указану бездіяльність визнати неправомірною, зобов`язати відповідачів розглянути його звернення від 29.12.2021, 26.10.2022 та 07.12.2022 та надати йому обґрунтовану відповідь. 
У зв`язку з нерозглядом відповідачами його звернень від 29.12.2021, 26.10.2022 та 07.12.2022 ОСОБА_1 вважав порушеними його права, передбачені статями 22, 28, 32, 40, 43, 56, 123, 130 Конституції України, щодо права судді на працю та отримання належного йому як судді соціального забезпечення, чим завдано позивачу матеріальної і моральної шкоди.
При цьому ОСОБА_1 зауважив, що суд першої інстанції помилково визначив, що позовні вимоги базуються на проходженні позивачем державної служби і повинен застосовуватися місячний строк звернення до суду. На його думку суд свідомо не вказує, з якого часу він обчислив пропущення терміну звернення до суду, і не зазначає, до яких оскаржуваних позивачем правопорушень він вважає за потрібне застосувати місячний термін. Отже, позивач вважав, що оскільки в позовній заяві він оскаржує не проходження державної служби, а ненадання відповідей на його звернення Президентом України, ВРУ, ВРП, чим позивачу спричинено матеріальну та моральну шкоду, то слід застосовувати шестимісячний термін звернення до суду. 
ОСОБА_1 указав, що в ухвалі суду немає обґрунтування відхилення судом посилання позивача на пункт 13 частини другої статті 3 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI), за яким судовий збір у цій категорії справ не справляється. При цьому в ухвалі суду відсутні підстави відхилення пояснень позивача в позовній заяві, де він указує на неможливість встановлення розміру заподіяної матеріальної шкоди у зв`язку з порушенням судом пункту 7 частини другої статті 129 Конституції України щодо розумних строків розгляду справи. Указав, що з лютого 2004 року, коли він уперше звернувся до суду, по сьогоднішній час пройшло дев`ятнадцять років, у чому є реальна відповідальність відповідачів у справі - ВРУ та ВРП. Указав також на порушення судом вимог пункту 7 частини другої статті 129 Конституції України та пункту 11 частини першої статті 4 КАС України щодо дотримання розумних строків розгляду справи. Зауважив, що встановити реальний розмір матеріальної шкоди можливо лише у разі проведення експертизи, яка повинна робитися за рішенням суду.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в ухвалі від 09.02.2023, надавши оцінку доводам, викладеним у заяві про усунення недоліків позовної заяви, виснував, що позивач не усунув більшості недоліків позовної заяви у встановлений судом строк, що свідчить про невиконання вимог його ухвали від 29.12.2022 про залишення позовної заяви без руху та повернув позовну заяву на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав жодних пояснень стосовно зауважень суду, в яких йому було наголошено на необхідності чітко зазначити зміст позовних вимог і виклад обставин, якими обґрунтувати свої вимоги до відповідачів; вказати, які рішення, дії чи бездіяльність відповідачів суд повинен визнати протиправними; конкретизувати позовні вимоги та обґрунтувати порушення оскаржуваними діями чи бездіяльністю його прав, свобод, інтересів. Позивач не навів правового обґрунтування позовних вимог, не зазначив, які норми права регулюють спірні правовідносини та які саме норми права порушують відповідачі у спірних правовідносинах, з огляду на що неможливо встановити, в чому полягає порушення його прав ВРУ, Президентом України, ВРП виходячи з передбачених законодавством України їх повноважень та компетенції. Вимоги позивача не відповідають приписам норм процесуального права та позбавляють Верховний Суд можливості встановити дійсний зміст і суть правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачами. Відповідно предмет доказування в цій справі позивач так і не визначив, а обраний ним спосіб захисту порушеного права стосується лише його поновлення на посаді судді.
У цьому випадку, вивчивши характер спірних правовідносин, суд першої інстанції не вважав описану позивачем бездіяльність відповідачів триваючою, оскільки законодавством установлені чіткі строки, протягом яких необхідно надавати відповідь на звернення та заяви осіб, а тому строк звернення до суду в разі неотримання особою відповіді на звернення необхідно обчислювати з дня, коли мала бути надана відповідь на звернення. Суд також відхилив доводи позивача щодо необхідності застосування шестимісячного строку звернення до суду у спірних правовідносинах, оскільки звернення до суду в частині позовних вимог щодо неналежного розгляду заяви від 29.12.2021 відбулось через рік після направлення такої заяви, а тому в цьому випадку пропущено як загальний шестимісячний строк звернення до суду, так і місячний строк, установлений для спорів щодо публічної служби. Також суд зауважив, що, крім доводів щодо помилковості обчислення строків звернення до суду, позивач не навів жодних обґрунтованих та поважних причин, які зумовили пропущення ним строку звернення до суду, що є підставою для повернення позовної заяви.
Таким чином, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що позивач не усунув більшості недоліків позовної заяви (окрім надання розрахунку суми завданої шкоди) у встановлений судом строк, що свідчить про невиконання вимог його ухвали від 29.12.2022 про залишення позовної заяви без руху та наявність підстав для повернення позовної заяви.
Не погодившись із такими судовими рішеннями,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначив, що оскаржувані ухвали складені таким чином, щоб їх неможливо було виконати, що свідчить про спрямованість дій суду щодо позбавлення позивача права на судовий захист з метою усунення відповідачів, від яких суд знаходиться в посадовій залежності, від відповідальності за порушення прав позивача як громадянина, судді, що спричинило завдання йому шкоди.
На думку скаржника, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не зазначив, у чому виражається нечіткість позовних вимог, які конкретно вимоги чи аргументи суд бажає, щоб позивач уточнив, що у свою чергу створює умови вибірковості правосуддя, оскільки ОСОБА_1 щоб не виправляв, суд скаже, що позивач виправив не те. Отже, такі вимоги суду першої інстанції протирічать Конституції та законам України, містять двозначні вимоги, не конкретизовані, а тому не можуть бути виконані.
Скаржник вважає, що непризначення ОСОБА_1 на посаду судді є продовжуваним, тривалим порушенням його прав, яке не має і не може мати часових меж, бо такі межі призначення на посаду судді (поновлення прав) не встановлені Конституцією, законами України тощо. Таким чином, термін пропуску звернення до суду позивачем не пропущений. Бажання ж суду створити підстави неприйняття позовної заяви ОСОБА_1 до розгляду, чим позбавити його права на судовий захист, є очевидним. Указане, на переконання скаржника, свідчить про несправедливий та упереджений суд, що є порушенням судом першої інстанції статей 1, 2, 5, 6 КАС України та численних статей Закону України від 07 лютого 2002 року № 3018-III «Про судоустрій України».
Скаржник указав, що у зв`язку з нерозглядом відповідачами його звернень від 29.12.2021, 26.10.2022 та 07.12.2022 порушені права ОСОБА_1 , передбачені статями 22, 28, 32, 40, 43, 56, 123, 130 Конституції України, щодо права судді на працю та отримання належного йому як судді соціального забезпечення, чим завдано позивачу матеріальної і моральної шкоди.
ОСОБА_1 зауважив, що суд першої інстанції помилково визначив, що позовні вимоги базуються на проходженні позивачем державної служби і повинен застосовуватися місячний строк звернення до суду. При цьому суд свідомо не вказує, з якого часу він обчислив пропущення терміну звернення до суду, і не зазначає, до яких оскаржуваних позивачем правопорушень він вважає за потрібне застосувати місячний термін. Отже, позивач вважає, що оскільки в позовній заяві він оскаржує не проходження державної служби, а ненадання відповідей на його звернення Президентом України, ВРУ, ВРП, чим ОСОБА_1 спричинено матеріальної та моральної шкоди, то слід застосовувати шестимісячний термін звернення до суду. 
Скаржник також зазначив, що оскільки остання заява, в якій він звертався до Президента України, ВРУ, ВРП, датована 07.12.2022, строк звернення до суду (шість місяців) не пропущений. Таким чином, на думку позивача, суд першої інстанції помилково зробив висновок про пропущення позивачем терміну звернення до суду та необхідність звернення до суду про його поновлення.
ОСОБА_1 указав, що в ухвалі суду немає обґрунтування відхилення судом посилання позивача на пункт 13 частини другої статті 3 Закону № 3674-VI, за яким судовий збір у цій категорії справ не справляється. При цьому в ухвалі суду відсутні підстави відхилення пояснень позивача в позовній заяві, де він указує на неможливість встановлення розміру заподіяної матеріальної шкоди у зв`язку з порушенням судом пункту 7 частини другої статті 129 Конституції України щодо розумних строків розгляду справи. Указав, що з лютого 2004 року, коли він уперше звернувся до суду, по сьогоднішній час пройшло дев`ятнадцять років, у чому є реальна відповідальність відповідачів у справі - ВРУ та ВРП. Указав також на порушення судом вимог пункту 7 частини другої статті 129 Конституції України та пункту 11 частини першої статті 4 КАС України щодо дотримання розумних строків розгляду справи. Зауважив, що встановити реальний розмір матеріальної шкоди можливо лише у разі проведення експертизи, яка повинна робитися за рішенням суду.
Скаржник також зауважив, що суд першої інстанції не розглянув клопотання ОСОБА_1 від 11.01.2023 про відстрочення сплати судового збору. 
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив скасувати ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.12.2022 та від 09.02.2023, а справу направити на новий розгляду до суду першої інстанції для розгляду по суті.
У відзивах на апеляційну скаргу відповідачі просилить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.12.2022 та 09.02.2023 - без змін. На їх переконання, суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
16.11.2023 постановою Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.02.2023 скасовано повністю, а ухвалу цього ж суду від 29.12.2022 - скасовано в частині вирішення питання про сплату судового збору,справу направлено до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що оскільки суд першої інстанції у порушення норм процесуального права: надав неправильну оцінку дотриманню ОСОБА_1 строку звернення до суду в частині вимог про визнання неправомірною бездіяльності відповідачів щодо нерозгляду заяв, у тому числі в частині ненадання інформації щодо їх грошового забезпечення за останні шість місяців, зобов`язання відповідачів розглянути ці заяви та надати обґрунтовані відповіді; помилково виснував про недотримання  ОСОБА_1 вимог пунктів 3, 4, 9 частини п`ятої статті 160 КАС України; неправильно обчислив суму судового збору, яку необхідно сплатити ОСОБА_1 за подання адміністративного позову; не надав оцінки клопотанню позивача про відстрочення сплати судового збору; не зазначив про виконання або невиконання позивачем ухвали від 29.12.2022 про залишення позовної заяви без руху в частині виконання останнім вимог частини третьої статті 161 КАС України щодо сплати судового збору, тому Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне скасувати ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.02.2023 повністю, а ухвалу цього ж суду від 29.12.2022 - в частині вирішення питання про сплату судового збору, справу направити до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.
Підстави і мотиви для висловлення окремої думки
Відповідно до частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
На наше переконання, висновок про скасування ухвал суду першої інстанції від 29.12.2022 та 09.02.2023 та направлення справи на продовження розгляду до суду першої інстанції, є помилковим з таких міркувань.
Щодо оскарження ухвали Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 29.12.2022
Статтею 294 КАС України визначено виключний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. При цьому окреме оскарження ухвал, які відсутні в цьому переліку, не допускається.
Ухвала Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.12.2022, якою позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, не входить до переліку ухвал, визначених статтею 294 КАС України, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, тому не підлягає апеляційному оскарженню. Водночас порушення норм процесуального права, допущені Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду під час її постановлення, у встановлених процесуальним законодавством випадках можуть бути підставою для скасування, зокрема ухвали про повернення позовної заяви.
Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 607/23244/21 (провадження № 14-116цс22).
Ураховуючи наведене, вважаємо помилковим висновок Великої Палати Верховного Суду про скасування ухвали Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.12.2022, якою позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. 
Вважаємо, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.12.2022 в цій справі підлягало закриттю.
Щодо оскарження ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.02.2023
Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У статті 4 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.
Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 5 КАС України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Процесуальне законодавство встановлює вимоги до змісту позовної заяви. Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи. Законодавство не вимагає матеріально-правового обґрунтування вимог, однак обґрунтування позову не правовими фактами може негативно вплинути на наслідки вирішення вимоги по суті.
Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмету заявленого позову, як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.
Зміст позовних вимог - це вимоги позивача (предмет позову). Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.
Іншими словами зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову.
ОСОБА_1 у заяві про виконання ухвали суду від 29.12.2022 щодо усунення недоліків позовної заяви зазначив, що неправомірність дій, бездіяльності та рішень Президента України, ВРУ, ВРП щодо нерозгляду його звернень є порушенням статті 40 Конституції України. Просив указану бездіяльність визнати неправомірною, зобов`язати відповідачів розглянути його звернення від 29.12.2021, 26.10.2022 та 07.12.2022 та надати йому обґрунтовану відповідь. При цьому ОСОБА_1 указав, що у зв`язку з нерозглядом цих звернень порушені його права, передбачені статтями 22, 28, 32, 40, 43, 56, 126, 130 Конституції України, щодо права судді на працю та отримання належного йому як судді соціального забезпечення, чим йому завдано матеріальної та моральної шкоди.
Зазначені твердження позивача, що у зв`язку з нерозглядом його звернень до відповідачів порушені його права, як судді на працю та отримання належного йому як судді соціального забезпечення, унеможливлюють визначення предмета та підстав позову, оскільки такі доводи викладені ним непослідовно без обґрунтування їх причинно-наслідкового зв`язку, а правовідносини, які виникли, регулюються різними правовими нормами. 
Так, ОСОБА_1 заявив позовні вимоги - визнати неправомірною бездіяльність відповідачів щодо нерозгляду його заяв, зобов`язати розглянути заяви й надати обґрунтовані відповіді. Разом з тим позивач визначив об`єктом судового захисту його права, передбачені статями 22, 28, 32, 40, 43, 56, 123, 130 Конституції України щодо права судді на працю та отримання належного йому як судді соціального забезпечення, а усі аргументи та доводи позивача зводяться до обставин його протиправного звільнення з посади судді, подання численних заяв до органів досудового розслідування та органів судової влади щодо незаконних дій (бездіяльності) органів державної влади. 
Відтак позивач не конкретизує суті спірних правовідносин та не обґрунтовує яким чином протиправна бездіяльність відповідачів щодо розгляду його заяв пов`язана з порушенням його прав, за захистом яких він звернувся до суду, внаслідок чогонеможливо визначити предмет та підстави позову, зазначення яких є обов`язковим при прийнятті позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі (пункт 3 частини дев`ятої статті 171 КАС України).
Крім того, чітке визначення предмету позову та суті спірних правовідносин має значення, зокрема і для правильного обчислення строку звернення до суду. 
Відповідно до пунктів 3 та 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, установленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу, та чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).
За змістом частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Згідно із частинами першою та другою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України встановлено, що строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну служб, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. 
Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Позивач з одного боку визначив зміст своїх позовних вимог протиправною бездіяльністю відповідачів щодо не розгляду його заяв, а з іншого боку зазначив об`єктом судового захисту порушення його прав щодо публічної служби. При цьому позивач зазначив, що не призначення його на посаду судді є продовжуваним, тривалим правопорушенням його прав, яке не має і не може мати часових рамок, тому строк звернення до суду ним не пропущено.
Слід зазначити, що строк звернення до суду у справах про неправомірність дій, бездіяльності та рішень щодо нерозгляду звернень громадян за загальним правилом становить шість місяців (частина друга статті 122 КАС України), а строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну служб, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України). 
Таким чином, невизначення позивачем предмету позову та неконкретизація характеру спірних правовідносин не дає можливості правильно обчислити строк звернення до суду та виснувати про прийнятність позовної заяви й відкриття провадження у справі.
З тих же підстав неможливо оцінити обґрунтованість посилання ОСОБА_1 на пункту 13 частини другої статті 3 Закону № 3674-VI, як на підставу, що у цій категорії справ судовий збір не справляється, про що й зазначено судом першої інстанції, який констатував, що позивач не в повному обсязі виправив недоліків позовної заяви.
Разом з тим, доводи позивача щодо нерозгляду судом першої інстанції його клопотання про відстрочення сплати судового збору не спростовують висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду стосовно неусунення позивачем недоліків позовної заяви в частині чіткого зазначення змісту позовних вимог і викладу обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги до відповідачів; обґрунтування належним чином порушення оскаржуваною бездіяльністю його прав, свобод та інтересів; а у разі необхідності звернення із заявою про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду та надання доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку.
Ураховуючи, що позивачем не в повному обсязі усунуто недоліки позовної заяви, а саме не визначено предмету позову та суті спірних правовідносин, що перешкодило суду першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі вирішити питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом та наявності підстав для звільнення від сплати судового збору (або його не справляння за визначеним предметом позову), вважаємо правильним висновок суду першої інстанції, що така позовна заява підлягала поверненню відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України.
На нашу думку, Велика Палата Верховного Суду більшістю голосів дійшла помилкового висновку щодо наявності підстав для скасування ухвали суду першої інстанції про повернення апеляційної скарги та направлення справи на продовження розгляду.
 
Судді                                                                                                Н. В. Шевцова 
М. І. Гриців 
І. В. Желєзний 
О. Б. Прокопенко