ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1948/23	Головуючий по 1 інстанції	
Справа № 711/162/23 Категорія: 304020000  	Демчик Р.В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н. І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року	м. Черкаси	

                       Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

               секретар Любченко Т.М.

               учасники справи: 
               позивач – ОСОБА_1 ;
               відповідач – ОСОБА_2 ;
               третя особа – Друга черкаська державна нотаріальна контора;
               особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Друга черкаська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

       11.01.2023 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Друга черкаська державна нотаріальна контора про визнання договору дарування недійсним.
       Позов обґрунтовує тим, що її онука - відповідач у справі на початку 2008 року запропонувала їй здійснювати за нею догляд та допомагати по господарству з метою отримати квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їй на праві власності. Згодом відповідач почала вмовляти її укласти договір довічного утримання, на підставі якого сторони отримали б гарантії, вона - постійний догляд та піклування, відповідач - квартиру АДРЕСА_1 . 14.04.2008 року відповідач привезла її до Другої черкаської державної нотаріальної контори з метою укладання договору довічного утримання. Вона була повністю переконана в тому, що її онука має намір укласти з нею саме договір довічного утримання, але вона під впливом помилки підписала договір дарування квартири. Примірник договору відповідач забрала собі. З дня оформлення договору і до дня звернення з позовом до суду, піклування, догляд та допомогу їй надає лише її син - ОСОБА_3 . Відповідач, яка постійно проживає в АР Крим, жодного разу до неї не приїжджала, жодної допомоги не надає починаючи з лютого 2020 року. В 2022 році, після початку повномасштабної збройної агресії росії проти України, позивач виявила намір розірвати договір довічного утримання зважаючи на те, що відповідач не виконує його умови, а саме не забезпечує утримання та догляд позивача. З приводу вказаного вище питання вона звернулась до другої Черкаської державної нотаріальної контори, де їй стало відомо, що насправді вона уклала договір дарування квартири, а не договір довічного утримання. Вона є особою похилого віку (85 років), іншого житла немає, постійно проживає у вказаній квартирі, сплачує житлово-комунальні послуги. Вона не мала наміру укладати саме договір дарування квартири, оскільки квартира є її єдиним житлом. Підписуючи договір, вона мала намір укласти договір довічного утримання, оскільки сподівалася, що відповідач буде її доглядати та надавати матеріальну допомогу, про що вона її запевняла. Отже, підставами визнання договору дарування недійсним є ст. 229 ЦК України, оскільки укладання спірного договору дарування відбулося внаслідок помилки.
       Просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 14.04.2008 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Сопільняк А.О., зареєстрований в реєстрі №1-1638; виключити з Державного реєстру прав на нерухоме майно відомості щодо права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .
       Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
       Заочне рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення.
       Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2023 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції надана невірна оцінка доказам, відповідно, ухвалюючи рішення в справі, суд дійшов хибних висновків, які покладені в основу рішення.
       Скаржник зазначає, що в мотивувальній частині рішення суд зазначив, що позивачем не доведено належними доказами той факт, що на час укладання оспорюваного договору позивач потребувала сторонньої допомоги. В якості доказів цієї обставини нею в матеріали справи надано копію свідоцтва про смерть її чоловіка, який помер за два роки до укладання договору дарування квартири. Також в якості письмового доказу нею надано копію медичного документу про проходження лікування. На час укладання договору їй виповнилось 71 рік. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що на час укладання договору в квартирі, що є предметом спору, проживала лише вона та її онука, відповідач по справі. В комплексі надані нею докази свідчать про те, що вона на час укладання оспорюваного договору була самотньою людиною похилого віку зі слабким станом здоров`я, яка потребувала сторонньої допомоги у вирішенні побутових питань.
       Зауважує, що окрім того суд в мотивувальній частині рішення зазначив, що відповідач на час укладання оспорюваного нею правочину була повнолітньою, навчалась, але не працювала і не мала власного доходу щоб їй допомагати матеріально. На підставі цих аргументів суд дійшов висновку, що відповідач в принципі не могла виконувати обов`язки, які передбачає договір довічного утримання. Висновок суду є хибним, оскільки в судовому засіданні вона надала пояснення, що матеріальної допомоги від відповідача не очікувала. Через слабкий стан здоров`я вона потребувала саме фізичної допомоги у вирішенні побутових питань: прибирання квартири, здійснення покупок у магазині та аптеці. Саме про такий догляд та допомогу було домовлено між нею та відповідачем по справі. Тобто між ними існувала домовленість, що вона постійно проживатиме з нею в її квартирі до кінця її днів та допомагатиме їй у вирішенні побутових питань. Вона в свою чергу пообіцяла їй залишити свою квартиру - єдине майно, яке їй належало на час укладання договору. Така домовленість відповідає змісту договору довічного утримання, визначеного ст. 744 ЦК України. Відповідач дійсно тривалий час дотримувалась їхньої домовленості. Згодом на деякий час від`їжджала до Криму провідати свою матір. В 2022 році вона відмовилась від неї. Повідомила, що не збирається взагалі підтримувати з нею контакти, тим більш доглядати її.
       Звертає увагу на те, що судом першої інстанції не врахована судова практика з відповідними правовими висновками Верховного Суду по даній категорії справ, які викладені в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року, у справі № 465/826/13-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19, від 01 лютого 2021 року у справі № 442/2196/19, від 19 січня 2021 року у справі № 754/15344/18, від 24 травня 2023 року у справі № 337/5653/19.
       Вважає, що в матеріалах справи достатньо належних та допустимих доказів, як письмових так й показів допитаних свідків, які б свідчили про те, що вона була самотньою людиною похилого віку, яка потребувала сторонньої допомоги, мала єдине житло, в якому залишилась проживати після укладання оспорюваного нею правочину й продовжує проживати по теперішній час. Оригінал договору також зберігається у неї.
       Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.
       Згідно ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
       Сторони повідомлялись належним чином про дату, час та місце розгляду справи. 
       Місцем проживання відповідача ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 , що є тимчасово окупованою територією України та з якою не здійснюється поштове листування.
       19 грудня 2023 року на адресу Черкаського апеляційного суду від Другої черкаської державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи без участі.
       Заслухавши ОСОБА_1 та її представника – адвоката Федоренко І.П., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.
       Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Вказане судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 14.04.2008 року між ОСОБА_1 , яка проживає в АДРЕСА_3 та ОСОБА_2 , яка проживає в АДРЕСА_2 , які попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, діяли добровільно, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміли значення своїх дій, без будь-якого примушення як фізичного так і морального, був укладений договір дарування квартири, який був посвідчений 14.04.2008 року ОСОБА_4 , державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №1-1638.
       Оригінал вказаного договору був оглянутий судом першої інстанції в судовому засіданні.
       Відповідно до п. 1 договору дарування ОСОБА_1 подарувала цілу квартиру, а ОСОБА_2 прийняла в дар двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
       Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 13.05.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
       Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
       Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
       Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
       Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
       Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
       Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. 
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки – відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. – незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину – це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.
       Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
       За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
       Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
       Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі – без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору – не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим, та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені у статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.
       Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
       Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем жодними належними, допустимими та переконливими доказами не доведено наявність у сукупності обставин про те, що на час укладання оспорюваного договору дарування квартири 14.04.2008 року вона за станом здоров`я потребувала догляду та сторонньої допомоги.
       Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що за встановлених фактичних обставин ОСОБА_1 змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору під час укладення такого правочину.
       Судом першої інстанції вірно враховано, що в п. п. 4, 5 договору дарування зазначено, що укладення цього договору не пов`язане з виконанням обдарованого(ої) будь-яких дій майнового характеру на користь дарителя зараз або в майбутньому та, що сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.
       Також, судом першої інстанції вірно враховано, що посилання позивача на те, що квартира є єдиним житлом позивача, не є підставою для визнання договору дарування недійсним, а позивачем не доводилося, що відповідач чинить їй перешкоди у можливості користування квартири та вчиняє дії з її виселення, що свідчить про відсутність порушених прав у позивача.
       При посвідченні договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом ОСОБА_1 .
       Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилилася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлював його істотні умови і правові наслідки його укладення.
       Посилання скаржника в апеляційній скарзі на її похилий вік, стан здоров`я, наявність спірного житла як єдиного, продовження проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки.
       Крім того, доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не врахована судова практика з відповідними правовими висновками Верховного Суду по даній категорії справ, які викладені в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року, у справі № 465/826/13-ц, від 03 травня 2018 року у справі № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19, від 01 лютого 2021 року у справі № 442/2196/19, від 19 січня 2021 року у справі № 754/15344/18, від 24 травня 2023 року у справі № 337/5653/19, колегія суддів відхиляє з таких підстав.
       Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення.
       Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.10.2021 року у справі № 233/2021/19, на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
       При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.        
       Водночас колегія суддів, проаналізувавши наведені скаржником постанови, дійшла висновку про відсутність підстав вважати, що судом першої інстанції не враховано висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки у вказаних справах на підставі їх доказової бази встановлені інші фактичні обставини справи щодо волевиявлення особи під час укладення договору дарування.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги про неврахування правових висновків, викладених Верховним Судом у вказаних постановах, є безпідставними.
       Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
       Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.
       Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів також бере до уваги положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (пункт 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2023 року – без змін.
       Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.        
       Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
       Заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 вересня 2023 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.   
       Повний текст постанови складений 27 грудня 2023 року.

       Судді