ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2023 року
м. Київ
справа № 742/1995/21
провадження № 51-5836км23 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:                                                       
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                     ОСОБА_5 ,
захисника                                                      ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого                                                ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
потерпілого                                                   ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 травня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Обставини, встановлені за рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст судовихрішень
За вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 травня 
2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 
3000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 4717,70 грн у рахунок відшкодування витрат на лікування, а також 3000 грн на відшкодування витрат, понесених потерпілим на правову допомогу.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, 30 березня 2021 року близько 21:00 ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до потерпілого ОСОБА_8 , умисно завдав йому дерев`яною палицею тілесних ушкоджень, а саме: одного удару в ділянку правої частини голови, а потім одного удару по волосяній частині голови. Унаслідок зазначених дій ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, які згідно з висновком судово-медичної експертизи від 14 травня 2021 року № 98 належать до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. 
Місцевий суд кваліфікував зазначені дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 08 серпня 2023 року вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 травня 2023 року стосовно ОСОБА_7 змінив у частині розміру моральної шкоди та стягнення процесуальних витрат.
Постановив стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 
10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 18 000 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат, понесених потерпілим на професійну правову допомогу в суді першої інстанції, а також 7 000 грн процесуальних витрат, понесених потерпілим на правову допомогу в суді апеляційної інстанції (всього 25 000 грн на відшкодування процесуальних витрат).
У решті вирок суду постановлено залишити без змін.
Вимоги і доводи особи, яка подала касаційну скаргу, та заперечення учасників
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів обох інстанцій і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Своє прохання мотивує тим, що суди обох інстанцій не надали вичерпних відповідей на доводи сторони захисту щодо недопустимості висновків судово-медичних експертиз № 98 та 114, оскільки належним чином не з`ясували питання, яким чином у провадженні дізнавача з`явилася медична карта потерпілого, адже з матеріалів кримінального провадження не видно жодних процесуальних рішень органу досудового розслідування щодо витребування чи отримання такої документації в будь-який процесуальний спосіб.
Крім того, вважає, що суди обох інстанцій повинні були визнати й інші фактичні дані, що містяться в матеріалах кримінального провадження, недопустимими доказами, оскільки сторона обвинувачення не дотрималася порядку їх відкриття, а саме копії матеріалів дізнання всупереч вимогам ч. 5 ст. 301 КПК не були вручені підозрюваному.
Щодо вирішення цивільного позову та процесуальних витрат зазначає, що апеляційний суд, змінюючи вирок місцевого суду в частині розміру відшкодування моральної шкоди та стягнення процесуальних витрат, не навів в ухвалі жодної норми, яку, на думку цього суду, порушив місцевий суд.
Також вважає, що під час розподілу судових витрат апеляційний суд усупереч вимогам 
ст. 124 КПК послався на судову практику судів інших юрисдикцій, яка є нерелевантною для кримінального провадження, оскільки можливості стягнення ще не понесених витрат на правничу допомогу не передбачено кримінальним процесуальним законом. Апеляційний суд не звернув уваги на зазначене та безпідставно задовольнив апеляційну скаргу потерпілого.
Представник органу публічного обвинувачення направив до Суду заперечення, в яких просив касаційну скаргу захисника залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни. Свою позицію мотивував тим, що доводи сторони захисту 
з приводу отримання медичної документації стосовно потерпілого у непроцесуальний спосіб є необґрунтованими, оскільки проти дослідження цих документів 
не заперечував сам потерпілий, а тому фактичні дані, що містяться у висновках судово-медичних експертиз, є допустимими доказами. 
Щодо порушення порядку ознайомлення з матеріалами дізнання зазначає, що такі доводи касаційної скарги є неспроможними, адже підозрюваний був ознайомлений з матеріалами кримінального провадження, про що в матеріалах є протокол та розписка підозрюваного і захисника. За твердженням прокурора, зазначене питання стосовно недотримання органом досудового розслідування приписів ч. 5 ст. 301 КПК не ставилося стороною захисту ні на підготовчому судовому засіданні, ні в апеляційній скарзі.
Представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 також надіслала заперечення на касаційну скаргу захисника, у яких просила касаційну скаргу захисниказалишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни. Не погодилася з позицією, викладеною в касаційній скарзі, щодо недопустимості судово-медичних експертиз, навівши доводи, практично аналогічні, викладеним у запереченнях прокурора доводам. Також зазначила, що суд апеляційної інстанції правильно визначив розмір відшкодування витрат, понесених потерпілим на професійну правову допомогу в місцевому суді, доказами яких є договір про надання такої допомоги та акт здачі-прийняття послуг з надання правничої допомоги. Крім того, просила стягнути з ОСОБА_7 витрати на оплату правничої допомоги за представлення інтересів потерпілого у Верховному Суді.
Позиції учасників судового провадження
Захисник та засуджений просили задовольнити касаційну скаргу з викладених у ній підстав.
Потерпілий заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника та підтримав позицію, зазначену в запереченнях свого представника.
Прокурор просив залишитикасаційну скаргу захисника без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, позицію захисника, засудженого, прокурора та потерпілого, перевіривши касаційну скаргу захисника, заперечення представника потерпілого та прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
У зв`язку з вищевказаним, викладена у запереченнях вимога представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілого витрат, понесених на правову допомогу за представництво інтересів у суді касаційної інстанції не може бути предметом розгляду Верховного Суду, оскільки потребує дослідження доказів.
За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який ухвалив вирок.
Свій висновок щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення суд першої інстанції належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону і в сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку. Кваліфікація дій засудженого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК є правильною. Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Дослідивши докази, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, доведена сукупністю фактичних даних, що містяться, зокрема: 
-                      у показаннях потерпілого та свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які вказували про те, що засуджений завдав тілесних ушкоджень ОСОБА_8 ;
-                      у протоколах проведення слідчих експериментів за участю потерпілого 
ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 ;
-                      у висновках судово-медичних експертиз № 98 та № 114, згідно з якими 
ОСОБА_8 завдано легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Такі тілесні ушкодження утворились, не менше ніж від двох травматичних дій тупих предметів, за механізмом удару, по давності можуть відповідати 30 березня 2021 року, та могли виникнути за обставин, про які вказували потерпілий та свідки під час проведення слідчих експериментів за їх участю.
Зважаючи на сукупність наведених у вироку доказів, зокрема і вищевказаних, Верховний Суд погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що ОСОБА_7 завдав тілесних ушкоджень ОСОБА_8 за обставин, викладених у вироку.
В оскаржених судових рішеннях проаналізовано та оцінено всі розглянуті в судовому засіданні докази у їх сукупності, дії ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, а саме як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, кваліфіковано правильно. Ставити під сумнів юридичну оцінку дій ОСОБА_7 колегія суддів підстав не має.
У цьому аспекті неспроможними є доводи касаційної скарги захисника щодо недостовірності фактичних даних, які містяться у висновках судово-медичних експертиз, а також їх недопустимості, оскільки, на переконання сторони захисту, суди належним чином не з`ясували питання, як у провадженні дізнавача з`явилася медична карта потерпілого, яка була предметом експертних досліджень.
Так, доводи щодо недопустимості висновків судово-медичних експертиз у цьому кримінальному провадженні були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який надав на них обґрунтовані відповіді та визнав їх неспроможними, в тому числі і доводи щодо недостовірності фактичних даних, які містяться у цих висновках.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав для визнання фактичних даних, що містяться у вищевказаних судово-медичних експертизах недопустимими доказами, оскільки як убачається із встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин, на дослідження експертам надавалися медична документація щодо стану здоров`я потерпілого ОСОБА_8 . Між тим, надання цих документів слідчим на дослідження експертам лише сприяло виконанню завдань кримінального провадження, якими є охорона законних інтересів учасників кримінального провадження, у цьому випадку потерпілого ОСОБА_8 . Ніяким чином це не порушило і не могло порушити права засудженого, оскільки документи не стосуються стану його здоров`я. Відтак, підстав вважати, що висновки експертів здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод потерпілого і визнавати їх недопустимими доказами, немає. 
Крім того, спростовуються матеріалами кримінального провадження доводи касаційної скарги захисника, який, як убачається з оскаржуваних судових рішень та матеріалів кримінального провадження, лише на стадії касаційного провадження зазначив про те, що сторона обвинувачення в порушення вимог ч. 5 ст. 301 КПК не вручила ОСОБА_7 копій матеріалів дізнання. 
Так, згідно з розпискою, що міститься у матеріалах кримінального провадження, ОСОБА_7 отримав копії матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021275420000163 від 31 березня 
2021 року на 10 арк. у одному примірнику, а також копію реєстру матеріалів досудового розслідування на 2 арк. та обвинувальний акт на 3 арк. в одному примірнику (Т. 1, 
а. с. 7).
У цьому аспекті неспроможними є твердження захисника під час касаційного розгляду, що цими матеріалами на 10 арк. могла бути копія цивільного позову потерпілого з додатками, а не матеріали дізнання.
Так, з журналу та технічного звукозапису судового засідання від 21 грудня 2021 року вбачається, що цивільний позов потерпілого було пред`явлено під час підготовчого судового засідання та його копію вручено ОСОБА_7 (Т. 1, а. с. 37).
Призначене ОСОБА_7  покарання, на думку колегії суддів, є справедливим.
Відповідно до статей 414, 438 КПК скасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Крім того, як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судового рішення, 
не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання 
ОСОБА_7 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.
Стосовно доводів у касаційній скарзі захисника про неправильне вирішення апеляційним судом питання щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів дійшла такого висновку.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. 
Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку 
з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Водночас, згідно з положеннями ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавець встановлює лише загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні цього питання: залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Як убачається зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції, саме цими нормами і керувався суд, змінюючи вирок місцевого суду в частині цивільного позову, що стосується відшкодування моральної шкоди.
Визначаючи розмір моральної шкоди, яку слід стягнути із ОСОБА_7 на користь потерпілого, суд апеляційної інстанції правильно взяв до уваги, що, визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 3000 грн, суд першої інстанції не звернув уваги, що така сума, не відповідає характеру фізичного болю та моральних страждань потерпілого, якого засуджений побив палицею на вулиці в присутності дружини та дитини, при цьому заподіяв закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, забійну рану волосистої ділянки голови, синець нижньої повіки правого ока, через які не зміг ходити на роботу, відчував фізичний біль та моральні переживання і приниження, а тому дійшов обгрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди підлягає збільшенню до 10 000 грн. При цьому засади розумності, виваженості та справедливості судом було дотримано. 
З урахуванням цих засад, а також обставин справи, характеру тілесних ушкоджень, одержаних потерпілим, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність збільшення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілого та буде достатньою для компенсації його моральних страждань.
Водночас заслуговують на увагу доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного вирішення цивільного позову потерпілого у частині відшкодування витрат, понесених потерпілим на професійну правову допомогу під час досудового розслідування та в суді першої інстанції.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 118 КПК встановлено, що процесуальні витрати, з-поміж іншого, складаються з витрат на правову допомогу.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК розмір процесуальних витрат належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).
Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг.
Така позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 06 жовтня 2022 року у справі № 554/1940/20, провадження № 51-5524км21; від 02 листопада 2023 року у справі 686/28824/21, провадження № 51-2059км23 тощо).
При цьому посилання на судову практику Верховного Суду у справах цивільної та господарської юрисдикцій є нерелевантними, оскільки приписами ч. 1 ст. 124 КПК унормовано, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. 
Водночас, наприклад, п. 1 ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Аналогічні приписи містяться у п. 1 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України.
Тобто, нормативне регулювання порядку відшкодування витрат на професійну правову допомогу у кримінальному провадженні відрізняється від того, яке передбачено цивільним та господарським процесуальним законодавством.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що між представником потерпілого - ОСОБА_8 та адвокатом ОСОБА_12 укладено договір про надання правової допомоги (Т. 1 а. с. 124).
Також, представником потерпілого, окрім договору про надання правової допомоги, було долучено акт здачі-прийняття послуг про надання правової допомоги, де вказано, що сума гонорару адвоката становить 8 000 грн за представництво під час досудового розслідування та 10 000 грн за представництво під час судового провадження (всього 18 000 грн).
Інших належних документів, квитанцій про оплату, які б підтверджували обґрунтованість понесених витрат потерпілим за надання правової допомоги адвокатом не надано.
При цьому потерпілий під час касаційного розгляду підтвердив, що на час ухвалення вироку стосовно ОСОБА_7 він не розрахувався зі своїм представником.
Таким чином, під час розгляду провадження суди обох інстанцій допустили порушення вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування процесуальних витрат, понесених потерпілим на правову допомогу, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування цих судових рішень.
Суд касаційної інстанції не може виправити помилки судів, допущені при розгляді цивільного позову, оскільки не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За таких обставин касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а судові рішення стосовно ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову про відшкодування процесуальних витрат, понесених потерпілим на правову допомогу під час досудового розслідування та в суді першої інстанції- скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Під час нового розгляду цивільного позову в порядку цивільного судочинства суду необхідно врахувати наведене, дослідити наявні у справі докази, що стосуються процесуальних витрат на правову допомогу, понесених потерпілим під час досудового розслідування та в суді першої інстанції,ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
 
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив: 
Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 травня 2023 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 08 серпня 2023 року стосовно  ОСОБА_7  в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення процесуальних витрат на правову допомогу скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                                ОСОБА_3