Дата документу 25.10.2023 Справа № 310/3535/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 310/3535/20 Головуючий у 1 інстанції: Вайнраух Л.А.
Провадження № 22-ц/807/159/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Бєлки В.Ю.
                       Гончар М.С. 

за участі секретаря: Камалової В.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 січня 2022 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,
В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В обґрунтування позову ОСОБА_1  зазначив, що у результаті військової агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалась наприкінці лютого - напочатку березня 2014 року, окуповані АР Крим, частина Донецької та Луганської областей. Позивач наголошує, що силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до п. a, b, c, d, g ст. 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генаральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974. Отже, за змістом позовної заяви Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав й свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, тому обов`язок відшкодування завданих збитків покладено саме на вказаного суб`єкта.

ОСОБА_1 вказує, що в період з 20.09.2016 по 29.09.2017 брав участь у бойових діях на сході України, що викликало у нього як громадянина України та безпосереднього учасника бойових дій душевні страждання. Його безпосередня участь в бойових діях, як позивач пояснює за змістом позову, мала істотний вплив на психічний, фізичний, моральний стан, адже за час його перебування в зоні проведення АТО він неодноразово був свідком загибелі та поранення побратимів, інших учасників бойових дій та мирних громадян, особисто постійно піддавався ризику поранення, загибелі; змушений був вико-
ристовувати зброю та зазнавав інших множинних грубих порушень його конституційних
прав, зокрема, гарантованого Конституцією України права на життя, оскільки постійно ре-
ально сприймав загрозу бути вбитим або пораненим.

Крім того, як зазначає ОСОБА_1 , від початку збройної агресії Російської Федерації проти України, він, як громадянин України та учасник бойових дій, постійно перебував у пригніченому стані, у нього знизився життєвий тонус, погіршилось загальне самопочуття, що негативно позначилось на його стосунках з оточуючими, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, чим йому особисто завдано моральної шкоди. Наведене вище свідчить про завдання моральної шкоди позивачу у результаті протиправних дій Російської Федерації.

Враховуючи вчинення збройної агресії з прямим наміром, відсутності вини постраждалої особи, добрий майновий стан особи, що спричинила моральну шкоду, суттєвий вплив неправомірних дій відповідача на виникнення у позивача моральних страждань, розмір моральної шкоди розрахований із наступного розрахунку: участь в АТО протягом 374 днів, оцінений по 1 000,00 гривень за кожний день участі в АТО.

Із посиланням на ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ст.ст. 1, 3 Конституції України, ст.ст. 2, 11, 16, 23, 1167-1168 ЦК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. 1 Закону України «Про оборону України», Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», ст.ст. 1-3, 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», постанову Пленуму № 4 від 31.03.1995, оскільки діями відповідача ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, позивач просить задовольнити позов.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати, та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу позивачем подано 17.02.2022 року, яка надійшла до Запорізького апеляційного суду 21 лютого 2022 року. Але 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який на теперішній час продовжено.

Ухвала Запорізького апеляційного суду від 21 лютого 2022 року про витребування цивільної справи була направлена на електронну адресу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області для виконання, проте виконана не була, справа до суду апеляційної інстанції не надійшла.

Наказом голови Бердянського міськрайонного суду Запорізької областівід 09 березня 2022 року припинено роботу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області. 
Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 10 березня 2022 року № 4/0/9-22 територіальна підсудність справ Бердянського міськрайонного суду Запорізької 
області визначена за Томаківським районним судом Дніпропетровської області.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 25 серпня2022 року цивільну справу № 
310/3535/20 за вищевказаним позовом витребувано з Томаківського районного суду Дніпропетровської області, яка була направлена на електронну адресу суду для виконання, проте виконана не була, справа до суду апеляційної інстанції не надійшла. 

Відповідно до листа від 31 серпня 2022 року (вх. № 2962від 02 вересня 2022) справа № 310/3535/20з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області до Томаківського районного суду Дніпропетровської області не надходила.

Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 14 вересня 2022 року № 49/0/9-22, відбулася зміна територіальної підсудності справ, підсудних Бердянському міськрайонному суду Запорізької області, яка визначена за Жовтневим районним судом м. Запоріжжя.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 17 жовтня 2022 року № 233 «Про внесення змін до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75» визначено Перелік територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 10 жовтня 2022 року, згідно з яким територія розташування Бердянського міськрайонного суду Запорізької області – м. Бердянськ Запорізької області входить до цього Переліку.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 28 листопада 2022 року направлено копії матеріалів апеляційної скарги до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя для вирішення процесуального питання про відновлення втраченого судового провадження.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 грудня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 січня 2023 року провадження у справі про відновлення втраченого провадження зупинено до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Державної прикордонної служби України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 серпня 2023 року провадження у справі про вирішення процесуального питання про відновлення втраченого судового провадження поновлено, призначено справу до розгляду. 

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2023 року відновлено втрачене судове провадження № 310/3535/20 в частині постановленого Бердянським міськрайонним судом Запорізької області рішення суду від 20 січня 2022 року у цій справі. 
10 жовтня 2023 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшли матеріали відновленого втраченого судового провадження.

Ухвалами Запорізького апеляційного суду від 12 жовтня 2023 року відкрито провадження у даній справі та справу призначено до розгляду. 

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не було враховано характер душевних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України та, в першу чергу, пов`язаних з його безпосередньою участю в бойових діях, що, в свою чергу, супроводжувалось ризиком для його життя та здоров`я, приймаючи до уваги факт протиправної окупації частини території України і беззаконня, яке панує на цій частині території України. З огляду на вказане, вважає, що у результаті протиправних дій Російської Федерації особисто йому була завдана моральна шкода.

Також зазначає, що не було враховано судом наступних критеріїв: вчинення Російською Федерацією збройної агресії з прямим наміром, відсутності вини постраждалої особи, добрий майновий стан особи, що спричинила моральну шкоду, суттєвий вплив неправомірних дій відповідача на виникнення у нього душевних страждань, розмір моральної шкоди розраховано обґрунтовано у сумі 374 000 грн., виходячи з того, що його безпосередня участь в АТО складає 374 доби та кожен день перебування в зоні бойових дій внаслідок збройної агресії відповідач оцінив у 1000 (одну тисячу) гривень.

Апелянт ОСОБА_1 є користувачем електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», через який отримав ухвалу про відкриття провадження за його апеляційною скаргою та судову повістку про виклик в судове засідання на 25 жовтня 2023 року.
До апеляційного суду 14.10.2023 року спрямував заяву про здійснення апеляційного розгляду у його відсутності.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої підполковнику юстиції ОСОБА_1 01.11.2016 № 30/524 Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України (м. Харків), він дійсно в період з 20.09.2016 по час видачі довідки безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичній операції на території Луганської та Донецької області: н.п. Краматорськ. Підстава - наказ начальника СхРУ від 23.09.2016 № 502-ос, наказ командира ОТУ «Донецьк» с. Успенівка від 23.09.2016 № 270. 

Довідка відповідно до її змісту є підставою для надання особі статусу учасника бойових дій. Оригінал довідки досліджено судом першої інстанції під час розгляду справи.
Згідно з витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (м. Краматорськ) від 29.09.2017 № 335-ОС «По особовому складу», відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, постановлено виключити із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення підполковника юстиції ОСОБА_1 , помічника начальника загону з правової роботи - начальника групи правового забезпечення, який наказом Голови Державної прикордонної служби України від 21.08.2017 № 858-ОС призначений на посаду помічника начальника загону з правової роботи - начальника групи правового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 та вибуває для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, наказано надати час для здавання справ та посади у зв`язку з переміщенням до 01.10.2017. Зі списків особового складу та всіх видів забезпечення ОСОБА_1 виключено з 01.10.2017. Щорічна відпустка за 2017 рік не використана. Грошова допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань виплачені. 

Також, відповідно до витягу, вирішено згідно наказу МВС № 73 від 02.02.2016 виплатити щомісячну грошову винагороду в розмірі 60 % місячного грошового забезпечення за вересень 2017 року та за 1 добу у жовтні 2017 року; наказу МВС № 188 від 18.03.2016 виплатити винагороду за участь в антитерористичній операції у вересні 2017 року за 23 доби - 2 683,33 гривні та у жовтні 2017 року за 1 добу - 112,90 гривень. Засвідчена копія витягу наявна у матеріалах справи.

Таким чином, період безпосередньої участі позивача в АТО з 20.09.2016 по 29.09.2017 є підтвердженим.

Судом також встановлено, що з 10.01.2017 ОСОБА_1 набув статуту ветерана війни - учасника бойових дій (копія посвідчення серії НОМЕР_1 від 10.01.2017, виданого Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України, діє безтерміново). 

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав позовні вимоги не доведеними належними та допустимими доказами в частині спричинення моральної шкоди ОСОБА_1 , а твердження позивача про завдану моральну шкоду внаслідок безпосередньої участі у АТО не зумовлюють настання обов`язку з її відшкодування з боку відповідача. При цьому, судом було враховано, що позивач є військовослужбовцем, на якого чинним законодавством України покладається обов`язок захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості, а держава, зі свого боку, забезпечує йому соціальний захист як особі, що перебуває на військовій службі. 

Колегія повністю погоджується з цими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають приписам норм матеріального права, на яких суд базував своє рішення, та які застосовані ним правильно.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 визначив моральну шкоду без прив`язки до будь-яких конкретних обставин, вказуючи лише про свої особисті переживання та страждання, пов`язані із участю в АТО, тобто фактично із проходженням ним військової служби на окупованих територіях Донецької і Луганської областей протягом 2016-2017рр. Фактів про втрати матеріального характеру, які б призвели до моральних страждань, зокрема, необхідність переміщення з цих територій як ВПО, проживання на них його сім`ї чи інших родичів, щодо загибелі або каліцтва його близьких, руйнування житла тощо, позовна заява не містить.

Суд правильно вказував, що Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014р. № 1207-УІІ визначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. При цьому, ч. 1 ст. 5 Закону передбачено, що Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Між тим, на статус військовослужбовців положення цього закону в разі, якщо вони не проживають на 
вказаній території, не розповсюджуються. 

Дійсно, частиною 4 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. Але колегія констатує, що це відбувається не в будь-якому випадку, а у разі доведеності спричиння відповідного виду шкоди.

Відповідно до положень ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. 

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Військовослужбовцями визнаються особи, які проходять військову службу. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. До видів військової служби віднесена й військова служба за контрактом осіб офіцерського складу. Крім того, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 3 цього ж закону, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституцій України, цей Закон, Закону України «Про оборону України», Закон України «Про Збройні Сили України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, статтею 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» врегульовано гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, які забезпечуються відповідно до законів України: «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та іншими законами.
Також на час проходження військової служби позивачем в зоні бойових дій питання грошового забезпечення врегульовувались Постановою КМУ «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» від 03.09.2014 № 395, Постановою КМУ «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 № 1294.
Пунктом 1 останньої постанови було врегульовано, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Зокрема, передбачалась надбавка за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби військо-вослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років, а військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу за виконання спеціальних завдань, пов`язаних з антитерористичною діяльністю (серед інших категорій), - у розмірі до 100 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років. При цьому, порядок та умови виплати такої надбавки визначаються залежно від якості, складності, обсягу та важливості виконуваних завдань. У разі несвоєчасного або низькоякісного виконання завдань надбавка скасовується або розмір її зменшується.
Судом також встановлено, що порядок проходження громадянами України військо-вої служби в Державній прикордонній службі України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період визначається Указом Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України» від 29.12.2009 № 1115/2009. 
Відповідно до п.2 цього Указу громадяни проходять військову службу в Держпри-кордонслужбі в добровільному порядку або за призовом. У добровільному порядку в Держприкордонслужбі громадяни проходять, зокрема, військову службу за контрактом осіб офіцерського складу. Із громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1, 2 і 3.
При цьому, за нормою пп. 17, 26 з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладаються, зокрема, контракт про проходження військової служби в Держприкордонслужбі - письмова угода, укладена відповідно до вимог, визначених цим Положенням, між громадянином і державою, від імені якої виступає уповноважений орган Держприкордонслужби, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби. Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом, звільняється з військової служби з підстав, передбачених ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Також положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі. 
При цьому, статтею 1 цього закону встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ст.ст. 2, 8, 9 цього ж закону ніхто не вправі обмежувати військо-вослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, а також час проходження військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховуються до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. 
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з положеннями ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено продовольче, речове та інше забезпечення військовослужбовців.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені чч. 1, 6, 12 цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів (п.17, 18 ст.10-1 Закону).
Право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу закріплено статтею 11 вказаного закону. 
Крім того, за нормами ст.ст. 14, 18 цього ж закону врегульовано пільги військово-службовцям та членам їх сімей, а також ряд соціальних гарантій.
        Суд встановив, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області та Донецької області, позивач протягом 374 днів, маючи статус військовослужбовця за контрактом, відносився до старшого офіцерського складу, безпосередньо брав участь в антитерори-стичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. 
Але при цьому, як з`ясував суд першої інстанції, майнових втрат, або погіршення стану здоров`я не зазнав, доказів на противагу цьому позивачем не надано та суду відповідних обставин не повідомлено.
Крім того, суд першої інстанції констатував, що укладення контракту на період, що співвідноситься із участю в антитерористичній операції, не був таким, що укладений позивачем вперше, тобто, укладений усвідомлено та добровільно.
Проте статус військовослужбовця із урахуванням участі в бойових діях та подоланні збройної агресії Україною в особливий період цілком забезпечений положеннями проаналізованих вище нормативних та підзаконних актів, за змістом яких враховано й особливості правового статусу особи певного звання.
Тож, негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, прояви насильства та порушення прав людини на тимчасово окупованій території України, особисто для ОСОБА_1 не пов`язані із порушенням його місця проживання, не сприяли вимушеному переселенню, тощо.
Натомість, характер та обсяг переживань та душевних страждань позивача є невід`ємним від його статусу військовослужбовця, які компенсуються шляхом виплати надбавок до грошового забезпечення, у спосіб забезпечення та гарантування державою Україною розширеного переліку прав та соціальних гарантій, що врегульовані саме спеціальними нормами, та не можуть бути компенсовані в загальному порядку, передбаченому ст.ст. 23, 1167 ЦК України.
Виконання обов`язків, пов`язаних із військовою службою, є не лише громадянським конституційним обов`язком, а й в даному випадку, професійним обов`язком позивача, який склав присягу на вірність Державі.
Отже, суд правильно виснував, з чим погоджується й колегія суддів, що моральні страждання позивача, без урахуванням будь-яких конкретних потерпань, не носять такий характер, який є підставою для стягнення відшкодування. 

Колегія наголошує, що переживання з приводу агресії РФ щодо територій і народу України притаманні більшості її громадян, але без доказового обґрунтування оцінене в грошовому вимірі моральне відшкодування не може бути присуджено як недоведене в судовому процесі. 

Апеляційна скарга позивача фактично повторює його позовні вимоги та не містить конкретизації обставин, з якими пов`язані його моральні переживання, не містить долучених нових доказів, як б могли спростувати висновки суду першої інтонації.

Зважаючи на все вище наведене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому відповідно до приписів статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 січня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 листопада 2023 року.

Головуючий:                 С.В. Маловічко 

Судді:         В.Ю.Бєлка 

               М.С. Гончар