ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року	Львів	Справа № 380/6542/23 пров. № А/857/13188/23	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді:                                        Гуляка В.В. 
суддів:                                                             Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
за участі секретаря судового засідання:      Скрутень Х.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року (суддя - Лунь З.І., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Львів, дата складання повного тексту - не зазначено), 
в адміністративній справі №380/6542/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна податкова служба України, 
про визнання протиправною і скасування постанови, зобов`язання вчинити дії, 

                                                            встановив:  

У квітні 2023 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд із адміністративним позовом до відповідача Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, в якому просили: 1) визнати протиправною і скасувати постанову державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г. від 14.03.2023 про відмову у вчиненні нотаріальної дії у спадковій справі №98/2011, заведеній після смерті ОСОБА_3 ; 2) зобов`язати Четверту Львівську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , виходячи з його статусу резидента, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Ухвалою суду першої інстанції від 10.04.2023 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача -  Державну податкову службу України. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.06.2023 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про задоволення позову з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що відмітка у паспорті про реєстрацію не має ніякого значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою місця свого проживання, тобто є лише технічною процедурою обліку громадян. Тому відсутність відмітки у паспорті громадянина України - спадкодавця, про прописку чи реєстрацію місця проживання не має правового значення для визначення чи спростування місця його постійного проживання. Довідка ТзОВ ЖЕУ-7 росії про те, що ОСОБА_3 постійно і по день смерті проживав разом з матір`ю у АДРЕСА_2 не є належним доказом для підтвердження місця постійного проживання спадкодавця. У позові сторона позивача вказувала, що місце постійного проживання членів сім`ї спадкодавця (дружини та сина) є Україна. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, у них від шлюбу народився син. А отже місцем знаходження центру життєвих інтересів померлого спадкодавця є Україна. Також вказує апелянт, що питання резиденства має розглядатись під час вирішення конкретних податкових спорів, однак жодного спору між позивачами і податковим органом на даний час немає. Нотаріус до податкових органів за наявності сумнівів щодо резиденства спадкодавця з даного питання не звертався. Вважає апелянт, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 21.06.2023 та прийняти нове, яким позов задовольнити. 

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення. 

Суд встановив наступні фактичні обставини справи. 
ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на час розглядуваних правовідносин були власниками квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 84,9 кв.м., житловою площею 63,8 кв.м, придбаної ними на підставі договору купівлі-продажу від 01.08.2006 року, реєстровий №3866, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 .. Така квартира належить їм на праві спільної часткової власності по 1/3 частці кожному (а.с. 27, 28). 
Після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у росії в м.Хімки Московської області (а.с. 15), спадщину прийняли його син ОСОБА_2 (позивач у цій справі) та дружина ОСОБА_1 (позивачка у цій справі). 
Винниківською державною нотаріальною конторою Львівської області 23.06.2011 відкрито спадкову справу №98/2011 відносно майна померлого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із 30.12.2014 року така спадкова справа зберігається у Четвертій Львівській державній нотаріальній конторі (а.с. 65-139). 
09.03.2023 ОСОБА_1 від свого імені та від імені свого сина ОСОБА_2 , звернулася із заявою до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину, що залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_3 (а.с. 35, 130). 
Листом від 14.03.2023 за №251/02-14 Четверта Львівська державна нотаріальна контора повідомила ОСОБА_1 про те, що померлий ОСОБА_3 , не був резидентом, оскільки він був громадянином Росії, не мав місця проживання в Україні, на день смерті постійно проживав та був зареєстрований у Росії, тому умов, які передбачені Податковим кодексом України для визначення резидентства, для ОСОБА_3 немає. Також вказано, що з індивідуальної податкової консультації, наданої адвокату Павлу Янчаку Державною податковою службою України від 15.02.2023р. за №332/ІПК/99-00-24-03-03-06 щодо ставки податку на доходи фізичних осіб на об`єкт спадщини, отриманий спадкоємцем першого ступеня споріднення - дружиною ОСОБА_5 від чоловіка ОСОБА_3 , щодо якого відсутня інформація про звернення з клопотанням про вихід з громадянства України, або оформлення подання про втрату громадянства України, вбачається, що заявник дав не повну вихідну інформацію, а саме - щодо місця постійного проживання ОСОБА_3 . У даній індивідуальній податковій консультації вказано, що особа може вважатись резидентом України за умови виконання положень п.п.14.1.213 п.14.1 cт.14 Податкового кодексу України, та не вказано однозначно, що ОСОБА_3 є резидентом України. Оскільки жодна з умов положень п.п.14.1.213 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України ОСОБА_3 не виконана, то він вважається нерезидентом. 
Також повідомлено, що оскільки відповідно до п.167.1 cт.167 ПК України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, то для видачі їй та її сину, ОСОБА_2 , свідоцтв про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_3 , який є нерезидентом, необхідно зазначити оціночну вартість спадкового майна для цілей оподаткування, яка розраховується модулем електронного визначення оціночної вартості Єдиної бази даних звітів про оцінку, не нижче ринкової вартості такого об`єкта, визначеної суб`єктом оціночної діяльності (оцінювачем) відповідно до законодавства та зазначеної у звіті про оцінку, зареєстрованому в Єдиній базі даних звітів про оцінку. За наявності у спадковій справі звіту про оцінку спадкового майна свідоцтва про право на спадщину будуть видані (а.с. 23, 134). 
16.03.2023 ОСОБА_1 звернулася до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про належне вчинення нотаріальних дій, в якій просила належним чином видати свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що залишилася після смерті її чоловіка ОСОБА_3 , визначивши, що на спадкове майно податок з доходів фізичних осіб при оформленні спадщини нараховується за нульовою ставкою, а отже не сплачується (а.с. 135). 
Постановою державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г. від 21 березня 2023 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у спадковій справі №98/2011, заведеній після смерті ОСОБА_3 , а саме, у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 , громадянина Російської Федерації, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , який постійно проживав та був зареєстрований на день смерті у АДРЕСА_3 , за нульовою ставкою податку (а.с. 21, 136). 
Підставою відмови слугувало те, що відповідно до п.п.14.1.123, п.14.1 ст.14 ПК України спадкодавець ОСОБА_3 є нерезидентом України, оскільки спадкодавець за матеріалами спадкової справи №115 за 2011 рік, заведеної нотаріусом Новомосковського округу Тульської області російської федерації був громадянином росії, постійно по день смерті проживав за адресою: АДРЕСА_3 разом зі своєю матір`ю. Також з цієї постанови видно, що позивачі подали заяви про прийняття спадщини та отримали спадщину у росії після померлого ОСОБА_3 .. Згідно з п.п.174.2.3. п.174.2 ст.174 ПК України вартість будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується ОСОБА_1 та її сином, оподатковується за ставкою, визначеною пунктом 167.1 ст.167 та пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ цього Кодексу. 
Вважаючи постанову державного нотаріуса від 21.03.2023 про відмову у вчиненні нотаріальної дії, протиправною, позивачі звернулися до суду з цим адміністративним позовом. 

Відмовляючи у задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що 
оскаржуване рішення (постанова) відповідача (державного нотаріуса) відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з врахуванням наступного. 
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України. 
Колегія суддів враховує, що предметом спору в цій адміністративній справі являється правомірність постанови державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори від 21 березня 2023 року про відмову позивачам у видачі свідоцтв про право на спадщину у спадковій справі №98/2011, заведеній після смерті ОСОБА_3 , а зокрема, і питання щодо встановлення факту перебування ОСОБА_3 у статусі резидента/нерезидента України на час відкриття спадщини після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою оподаткування спадкового майна при нотаріальному оформленні прийняття спадщини в Україні. 
Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). 
Згідно з пп."а" пп.174.2.1 п.174.2 ст.174 ПК України, за нульовою ставкою податку на доходи фізичних осіб оподатковується вартість власності, що успадковується членами сім`ї спадкодавця першого ступеня споріднення. 
За визначенням пп.14.1.263 п.14.1 ст.14 ПК України, членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення вважаються її батьки, чоловік або дружина, діти, у тому числі усиновлені. Інші члени сім`ї фізичної особи вважаються такими, що мають другий ступінь споріднення. 
Крім того, згідно з пп."б" пп.174.2.1 п.174.2 ст.174 ПК України, за нульовою ставкою оподатковується вартість власності (нерухомого майна), зазначеної в пп."а" п.174.1 цієї статті, що успадковується особою, яка є інвалідом I групи або має статус дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, та вартість власності (нерухомого майна), зазначеної в пп."а" п.174.1 цієї статті, що успадковуються дитиною-інвалідом. 
Водночас за ставкою 5%, визначеною п.167.2 ст.167 ПК України, оподатковується вартість будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцями, які не є членами сім`ї спадкодавця першого ступеня споріднення (пп.174.2.2 п.174.2 ст.174 цього Кодексу). 
Відповідно до п.174.2.3 ст.174 ПК України, об`єкти спадщини оподатковуються, за ставкою, визначеною у пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу, для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем від спадкодавця-нерезидента, та для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем-нерезидентом від спадкодавця-резидента. 
Відповідно до п.167.1 ст.167 ПК України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. 
Поняття "резидент" та умови набуття фізичною особою статусу резидента України визначені пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України, згідно з пп."в" якого фізична особа - резидент - це фізична особа, яка має місце проживання в Україні. 
У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року. 
При цьому постійне місце проживання - це місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом) (пп.45 п.1 ст.4 Митного кодексу України). 
Достатньою (але не виключною) умовою визначення місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності. 
Якщо неможливо визначити резидентський статус фізичної особи, використовуючи попередні положення пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 ПК України, фізична особа вважається резидентом, якщо вона є громадянином України. 
Якщо всупереч закону фізична особа - громадянин України має також громадянство іншої країни, то з метою оподаткування така особа вважається громадянином України, який не має права на залік податків, сплачених за кордоном, передбаченого Кодексом або нормами міжнародних угод України. 
Достатньою підставою для визначення особи резидентом є самостійне визначення нею основного місця проживання на території України у порядку, встановленому Кодексом, або її реєстрація як самозайнятої особи. 
Разом з тим, згідно з пп.14.1.122 п.14.1 ст.14 ПК України, нерезиденти - це, зокрема, фізичні особи, які не є резидентами України. 
Тобто, фізична особа, яка не відповідає умовам, визначеним в пп."в" пп.14.1.213 п.14.1 ст.14 Кодексу, у розумінні Кодексу не є резидентом України. 
Як уже було судом зазначено, відповідно до п.п.174.2.3 п.174.2 ст.174 ПК України, об`єкти спадщини оподатковуються, за ставкою, визначеною у пункті 167.1 статті 167 ПКУ, для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем від спадкодавця-нерезидента, та для будь-якого об`єкта спадщини, що успадковується спадкоємцем-нерезидентом від спадкодавця-резидента. 
Відповідно до п.174.3 ст.174 ПК України, особами, відповідальними за сплату (перерахування) податку до бюджету, є спадкоємці, які отримали спадщину. 
Дохід у вигляді вартості успадкованого майна (кошти, майно, майнові чи немайнові права) у межах, що підлягає оподаткуванню, зазначається в річній податковій декларації, крім спадкоємців-нерезидентів, які зобов`язані сплатити податок до нотаріального оформлення об`єктів спадщини або в сільських населених пунктах - до оформлення уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, та спадкоємців, які отримали у спадщину об`єкти, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на доходи фізичних осіб, а також іншими спадкоємцями - резидентами, які сплатили податок до нотаріального оформлення об`єктів спадщини. 
Відповідно до п.174.4 ст.174 ПК України, нотаріус за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса та/або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини щокварталу подають до контролюючого органу інформацію про видачу свідоцтв про право на спадщину в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку. У такому самому порядку нотаріуси подають інформацію про посвідчення договорів дарування. 
При цьому у такому податковому розрахунку обов`язково зазначається сума доходу у вигляді вартості успадкованого майна, отриманого платником податку. 
Відповідно до п.174.8 ст.174 ПК України, у разі спадкування будь-яких об`єктів спадщини, які оподатковуються за нульовою ставкою, ринкова вартість таких об`єктів з метою оподаткування не визначається. 
Якщо об`єкти, подаровані платнику податку, оподатковуються за нульовою ставкою, ринкова вартість таких об`єктів з метою оподаткування не визначається. 
В інших випадках отримання доходів у вигляді об`єктів спадщини/дарунків об`єктом оподаткування є оціночна вартість або ринкова вартість таких об`єктів спадщини/дарунків, визначена відповідно до пункту 172.3 статті 172 ПК України. 
Апеляційний суд також враховує, що відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 
Згідно зі ст.3 Закону України "Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 №1382-ІV, місце проживання - місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги. 
З досліджених судом матеріалів справи видно, що згідно з свідоцтвом про смерть, виданим 25 січня 2011 відділом №1 Хімкінського управління ЗАГС Головного управління ЗАГС Московської області, ОСОБА_3 , громадянин росії, котрий народився в місті Новомовсковську Тульської області - помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Хімки Московської області, росія (а.с. 68). 
Також з матеріалів справи видно, що ОСОБА_3 мав громадянство України, про що свідчить копія паспорта громадянина України, серія НОМЕР_1 , виданого Личаківським РВ УМВС України у Львівській області 01.03.1996 (а.с. 11). 
У копії паспорта громадянина України є штамп про те, що ОСОБА_3 був прописаний за адресою: АДРЕСА_4 , а також штамп про те, що він був виписаний, без зазначення адреси. 
Згідно з відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС у Львівській області ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрованим/знятим з реєстрації не значиться (а.с. 64). 
На виконання ухвали суду першої інстанції від 10.04.2023 Головний центр обробки спеціальної інформації ДПС України повідомив, що неможливо надати інформацію про час останнього (до 25 січня 2011 року) в`їзду в Україну та виїзду з України до РФ громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (місце народження м. Новомосковськ, Тульська область, росія), ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , оскільки такі відомості зберігаються у службі з 08.11.2017 протягом 10 років, а до 08.11.2017 зберігалися протягом 5 років (а.с. 48). 
Крім того, як видно з нотаріально засвідченої копії довідки ТзОВ "ЖЕУ-7", яка міститься в матеріалах спадкової справи №115 за 2011, заведеної після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 , Сайгаковою Оленою Валеріївною нотаріусом Новомосковського нотаріального округу Тульської області Російської Федерації, а також із постанови Державного нотаріуса Четвертої Львівської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.03.2023, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був громадянином Росії, постійно та по день смерті проживав за адресою: АДРЕСА_3 , разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_6 . Його спадкоємцями були: його дружина - ОСОБА_1 , його син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадяни України, які проживали в Україні, АДРЕСА_5 , та його мати - ОСОБА_6 , громадянка Росії, яка проживала у АДРЕСА_3 , які прийняли спадщину, про що були подані відповідні заяви та видані свідоцтва про право на спадщину. 
Додатково суд встановив наступні обставини, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подавали  у Винниківську державну нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини,  у яких спадкоємці зазначили, що (…)" ОСОБА_3 , громадянин Росії, ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає в АДРЕСА_3 " (…). 
Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 01.08.2006 у місті Львові, на підставі якого позивачі та ОСОБА_3 купили квартиру АДРЕСА_1 , зазначено, що покупець, ОСОБА_3 , є громадянином росії, та проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Цю обставину зазначив сам ОСОБА_3 , що підтверджується його підписом на примірнику договору. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подавали нотаріусу Новомосковського нотаріального округу Тульської області Сайгановій Олені Валеріївні заяви про прийняття спадщини,  у яких спадкоємці зазначили, що (…)" ОСОБА_3 , громадянин Росії, ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживав в АДРЕСА_3 " (…). 
До того ж, з матеріалів спадкової справи видно, що ОСОБА_3 мав рахунки у банках на території російськї федерації, які були відкриті у 2005 році (в рублях), в 2010 році (в рублях), в 2011 році (в доларах США). Ці кошти успадкували позивачі. 
Також з матеріалів спадкової справи видно, що ОСОБА_3 мав у власності частку у квартирі за адресою: російська федерація, АДРЕСА_3 . Вказане майно успадковано позивачами. 
Суд приймає до уваги і те, що у власності ОСОБА_3 перебував автомобіль марки Mercedes Benz 208 D Sprinter, 1997 року випуску, зареєстрований у росії, р.н. НОМЕР_3 (код 71 відповідає регіону Тульська область). 
Отже, у вказаній справі суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, що померлий ОСОБА_3 на час відкриття спадщини постійно проживав у росії і мав там центр життєвих інтересів. 
Встановленими у справі обставинами підтверджується, що ОСОБА_3 не мав статусу резидента України на час його смерті. 
Відносно доводів апелянта про те, що довідка ТзОВ ЖЕУ-7 росії не є належним доказом для підтвердження місця постійного проживання спадкодавця, суд зазначає, що в матеріалах спадкової справи, яка заведена на території України, є копії документів спадкової справи, заведеної нотаріусом Новомосковського округу Тульської області РФ, які легалізації не підлягали, так як на запит щодо одержання копій спадкової справи №115 за 2011 рік після смерті ОСОБА_3 відповідь на нього було отримано державним нотаріусом у 2011 році ще до моменту зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини по цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993. 
Щодо доводів скаржника про те, що відмітка у паспорті про реєстрацію не має ніякого значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою місця свого проживання, колегія суддів зазначає, що на час проставлення у паспорті громадянина України ОСОБА_3 про те, що він «виписаний» за адресою АДРЕСА_4 , така процедура була врегульована наказом МВС №316 від 17.08.94, який втратив чинність на підставі наказу МВС №600 від 15.06.2006. Наказом МВС №600 від 15.06.2006 передбачено проставлення штампу "зняття з реєстрації місця проживання". 
Тобто, ОСОБА_3 був виписаний з квартири АДРЕСА_6 до 15.06.2006, при цьому місце прописки не вказано, оскільки штамп "виписаний" проставлявся у разі, коли фізична особа одночасно не прописувалася. Інші відмітки про прописку чи реєстрацію місця проживання у паспорті громадянина України ОСОБА_3 відсутні. 
Також, апеляційний суд враховує, що наявність у громадянина росії ОСОБА_3 одночасно і паспорта громадянина України, не являється безумовною підставою для висновку про те, що він мав статус резидента України, оскільки норми ПК України не пов`язують статус резидента виключно із громадянством фізичної особи. 
Відносно інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне. 
З індивідуальної податкової консультації, наданої адвокату Павлу Янчаку Державною податковою службою України від 15.02.2023р. за №332/ІПК/ НОМЕР_4 (а.с. 9) щодо ставки податку на доходи фізичних осіб на об`єкт спадщини, отриманий спадкоємцем першого ступеня споріднення дружиною ОСОБА_1 від чоловіка ОСОБА_3 , щодо якого відсутня інформація про звернення з клопотанням про вихід з громадянства України, або оформлення подання про втрату громадянства України, вбачається, що заявник дав не повну вихідну інформацію, а саме - щодо місця постійного проживання ОСОБА_3 . У даній індивідуальній податковій консультації вказано, що особа може вважатись резидентом України за умови виконання положень п.п.14.1.213 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, та не вказано однозначно, що ОСОБА_3 є резидентом України. Жодна з умов положень Податкового кодексу України, які підтверджують статус резидента України ОСОБА_3 , не доведена. 
Відповідно до наведених вище норм законодавства, у свідоцтві про право на спадщину за законом, виданому спадкоємцям-резидентам на майно спадкодавця-нерезидента, необхідно вказати оціночну/ринкову вартість успадкованого майна на підставі звіту про оцінку такого майна, який спадкоємці повинні подати в процесі видачі їм свідоцтв про право на спадщину. 
Згідно ч.1 ст.12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом складеним, зокрема, в електронному вигляді з дотриманням законодавства про електронні довірчі послуги, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Зміст, форма, порядок складання, затвердження та строк дії акта оцінки майна встановлюються Кабінетом Міністрів України. 
Апеляційний суд зазначає, що у поданій ОСОБА_1 копії Витягу №31553386 з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 05.10.2011р. вказана загальна вартість нерухомого майна 149026 грн., а не оціночна/ринкова вартість, що не відповідає вимогам Податкового законодавства, та не може бути взята до уваги при видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає оподаткуванню. 
Отже, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши встановлені у справі фактичні обставини, колегія суддів приходить до висновку, що доводи позивачів не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, так як судом не здобуто доказів, що ОСОБА_3 мав постійне місця проживання в Україні (більше 183 днів). 
У той же час суд встановив, що ОСОБА_3 до часу своєї смерті мав місце постійного проживання в росії і мав там центр життєвих інтересів, тобто на час прийняття оскаржуваної постанови від 21.03.2023 про відмову у вчиненні нотаріальної дії у спадковій справі №98/2011 державний нотаріус Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Мігущенко З.Г. вірно виходив з того, що ОСОБА_3 не перебував у статусі резидента України. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що викликані та допитані в судовому засіданні за клопотанням представника апелянта свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надали апеляційному суду лише узагальнені пояснення про те, що ОСОБА_3 проживав з дружиною ОСОБА_1 і сином ОСОБА_2 у АДРЕСА_7 , однак не вказали точного періоду такого проживання та терміну проживання, зокрема, перед виїздом до росії, де він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Матеріали справи не містять доказів того, що померлий ОСОБА_3 постійно проживав в Україні і саме в Україні знаходився центр його життєвих інтересів. 
Наявність раніше встановлено факту про те, що померлий ОСОБА_3 являвся резидентом росії, не спростовано у цій адміністративній справі доказовим способом із формуванням висновків про те, що померлий ОСОБА_3 у цей же період (січень 2011 року) являвся резидентом України. 
Отож, суд першої інстанції ухвалив вірне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 .. 
При цьому, доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог, з урахуванням вищенаведеного. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -                                                        

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року в адміністративній справі №380/6542/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Четвертої Львівської державної нотаріальної контори про визнання протиправною і скасування постанови, зобов`язання вчинити дії - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль  	
Повний текст постанови суду складено 15.12.2023 року
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду