П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
06 грудня 2023року                                                                                           м. Київ
 
 Справа № 761/11492/23
Провадження: № 22-ц/824/13130/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Кулікової С. В.,
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Царьова Михайла Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Шевченківського районного суду м. Києва  від 14 червня 2023 року, постановлену під головуванням судді Притули Н. Г.,
у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» про зобов`язання списати заборгованість,
 
у с т а н о в и в:
 
У квітні 2023 року позивачі звернулись до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.09.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 80 000,00 доларів США зі сплатою 12% річних з кінцевим терміном погашення до 13.09.2017 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 14.09.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, а між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки. Останній раз платежі за кредитним договором були здійснені 18.03.2009 року. В подальшому всі активи ТОВ «Український промисловий банк» було передано ПАТ «Дельта Банк». У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань позичальником за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом про стягнення заборгованості.Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 03.12.2010 року (справа №2-484/10) стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 573 761,70 грн. На примусове виконання рішення суду видані виконавчі листи.20.07.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» був укладений договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, договором іпотеки та поруки, укладеними між ТОВ «Український промисловий банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 13.11.2020 року (справа №752/21373/20) замінено стягувача ПАТ «Дельта Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо». На даний час відкриті виконавчі провадження щодо примусового виконання рішення відсутні, пропущено строк на пред`явлення виконавчих листів до примусового виконання, а тому, заборгованість за кредитним договором є безнадійною та підлягає списанню.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Царьов М.В. в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом не правильно було оцінено докази та позовні вимоги, оскільки як зазначено у самому рішенні суду, відповідно до статті 14 Цивільного кодексу України ефективним способом захисту прав судом є припинення правовідносин, на що саме і були спрямовані дії позивачів при зверненні до суду з позовною заявою про зобов`язання списати заборгованість. Цей факт підтверджується тими обставинами, які були наведені у самій позовній заяві, а саме, 14.09.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та позивачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №1039/ФКВ-07.
Також звертав увагу суду на те, що представник позивача в судовому засіданні зазначав, що сума боргу на момент розгляду справи позивачів перед відповідачем становить більше двох мільйонів гривень, однак, підстав для такого нарахування відповідачем не було надано. Окрім того, така сума боргу незрозуміла і позивачам, оскільки ТОВ «ФК ІНВЕСТ КРЕДО» на підставі договору відступлення права вимоги, отримало лише право вимоги, а не нарахування процентів та інших платежів на наявну заборгованість. Більш того, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва було встановлено кінцеву суму для сплати, а відповідач безпідставно продовжує збільшувати суму заборгованості, що призводить до порушення прав позивачів, однак, суд першої інстанції не врахував цих обставин справи. Вказав, що у оскаржуваному судовому рішенні не було надано оцінки тому, що строк позовної давності для поновлення строку на пред`явлення виконавчого документу до виконання пропущено, а також відповідачем не було подано заяви для повторної видачі виконавчих листів. Відповідач свідомо не звертається до суду для збільшення суми заборгованості, яка обліковується наразі, а не тієї суми, яка визначена рішенням Голосіївського районного суду м. Києва. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 22 вересня 2023 року та 06 жовтня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справіза поданою апеляційною скаргою, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Царьов М.В. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
З  огляду на викладене,  колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності учасників справи, які не щявились в судове засідання. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Вислухавши пояснення адвоката Царьова М. В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Царьова М. В. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2  задоволенню не підлягає.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 14.09.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №1039/ФКВ-07, за умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит в сумі 80 000,00 доларів США строком повернення до 13.09.2017 року та зі сплатою 12% річних.
На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 14.09.2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки.
Останній платіж за кредитним договором був здійснений 18.03.2009 року.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк», до якого перейшло право вимоги за вказаним договором, звернулось до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом про стягнення з позичальника та поручителя заборгованості.
Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 03.12.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 573 761 (п`ятсот сімдесят три тисячі сімсот шістдесят одну) грн. 70 коп, суму оплати державного мита у розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) грн та оплату витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - у розмірі 120 (сто двадцять) грн , а всього стягнуто - 575 581 (п`ятсот сімдесят п`ять тисяч п`ятсот вісімдесят одну) грн 70 коп.
Доказів щодо добровільного чи примусового виконання рішення суду позивачами не надано.
20 липня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» був укладений Договір про відступлення права вимоги № 2291/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., зареєстрований за реєстровим № 851, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступає, а ТОВ «Фінансова компанія Інвест-Кредо» набуває право вимоги до позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, зазначених у Додатку № 1 до цього договору, сплати грошових коштів, процентів у розмірах, вказаних у додатку № 2 до цього договору, зокрема, право вимоги до ОСОБА_1 , як до боржника, по поверненню заборгованості за Кредитним договором 1039/ФКВ-07 від 14.09.2007 року та за договором іпотеки № 1039/Zфквіп-07 від 14.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сніговою К.В., зареєстрованим за реєстровим № 3919, а також право вимоги до ОСОБА_2 за договором поруки № 1039/Zфпор-07 від 14.09.2007 року.
Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 13.11.2020 року (справа №752/21373/20) стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» у справі 2-4848/10 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, замінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» (код ЄДРПОУ 39761587).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Отже, оцінивши допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом не встановлено, що зобов`язання за кредитним договором припинились, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції  в межах доводів та вимог  апеляційної скарги,  колегія суддів виходить з наступного.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Однією із підстав припинення зобов`язання є проведення його належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до статті 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення кредитором боржника від його обов`язків якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
За змістом 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Аналіз частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту ( позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України.
У даному випадку, не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату не є ефективним способом захисту в розумінні положень статей 14, 16 ЦК України, тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо обрання позивачами неефективного способу захисту.
Окрім того, суд першої інстанції оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, правильно виходив із того, що позивачами не доведено факту припинення зобов`язання.
Ураховуючи, що висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог прозобов`язання списати заборгованість, є правильними, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновку районного суду про обрання позивачем невірного способу захисту в частині інших, похідних, вимог  не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не мають вагомого значення для правильного вирішення спору.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано повну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах,  а тому немає підстав повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника, які за своїм змістом є повторенням правової позиції, викладеної в позовній заяві.
Доводів на спростування висновків суду апеляційна скарга не містить, а зводиться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав, апеляційна скарга адвоката Царьова М.В. в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу адвоката Царьова Михайла Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва  від 14 червня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 15 грудня 2023 року.

 
 
Головуючий                                                                                                Т. О. Невідома

Судді                                                                                                            В. А. Нежура

                                                                                                                     С. В. Кулікова