28.11.23
22-ц/812/1219/23

Провадження №22-ц/812/1219/23 
П О С Т А Н О В А
Іменем України

28 листопада 2023 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи цивільну справу №479/1207/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення, яке постановив Кривоозерський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Репушевської Олени Віталіївни у приміщенні цього суду 03 червня 2019 року, повний текст якого складений того ж дня, за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі – АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що на підставі укладеного 05 лютого 2010 року між Банком та ОСОБА_2 договору б/н відповідачка отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків з користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов кредитного договору станом на 30 вересня 2018 року виникла заборгованість у розмірі 116964 грн. 49 коп., з яких: 2999 грн. 05 коп. – заборгованість за кредитом; 113965 грн. 44 коп. – заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 05 лютого 2010 р. по 28 лютого 2018 р. 
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки вищевказану заборгованість за кредитом в повному обсязі, а також судові витрати в розмірі 1762 грн. 
Сторони в судове засідання до суду першої інстанції не з`явилися.
Заочним рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року позовні вимоги Банку задоволені частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 05 лютого 2010 року сумі 51102 грн. 01 коп., із яких: заборгованість за кредитом – 2999 грн. 05 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 48102 грн. 96 коп. за період з 05 лютого 2010 р. по 28 лютого 2018 року та судовий збір у розмірі 769 грн. 82 коп. 
Частково задовольнивши позовні вимоги, а саме, зменшивши розмір стягнутої заборгованості за процентами за користування кредитом, суд своє рішення мотивував тим, що умови за договором Банк виконав, відкрив відповідачці картковий рахунок та видав платіжну картку зі встановленим кредитним лімітом. Однак зміна Банком встановленого договором розміру процентної ставки за кредитом з 01 вересня 2014 року з 30 % до 34,8%, з 01 квітня 2015 року - до 43,2% проведена банком безпідставно, а саме без належного повідомлення відповідачки. Тому суд дійшов висновку, що проценти за період з 01 вересня 2014 року по 28 лютого 2018 року необхідно нараховувати, виходячи з 30,00 % на місяць.
Ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2023 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 03 червня 2019 року залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що заочне рішення суду є незаконним та необґрунтованим, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що її не було повідомлено про розгляд справи у суді першої інстанції, жодних судових повісток та процесуальних документів від суду вона не отримувала, що підтверджується матеріалами справи, що призвело до порушення її права брати участь у судовому засіданні та захищати свої права та законні інтереси. Відповідачка не проживала за місцем реєстрації, про що було достеменно відомо позивачу, оскільки в анкеті-заяві нею зазначалась адреса фактичного проживання. 
В апеляційній скарзі відповідачка також зазначила, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» є нікчемною.
Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що розмір загальної заборгованості за кредитним договором перевищує суму кредиту більше ніж у десять разів.
Також позивачем пропущено строк звернення до суду. Цей строк сплинув 01 вересня 2014 року. Нову картку у межах цього кредитного договору вона не отримувала. Сплачувати кошти за цим договором вона припинила ще у 2011 році, а позов було подано до суду 06 листопада 2018 року, тобто із спливом строку позовної давності та без клопотання про його поновлення. ОСОБА_1 просить застосувати по справі позовну давність в апеляційному суді, посилаючись на те, що судові засідання в суді першої інстанції відбулись без її участі, рішення у справі є заочним, а тому вона не могла заявити про пропуск позовної давності.
У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить відмовити у задоволені апеляційної скарги, а заочне рішення залишити без змін. 
Представник позивача зазначив, що згідно довідки про строк дії картки відповідача, строк дії останньої картки, якою вона користувалася, закінчується 06/16, тобто 30 червня 2016 року включно. Позов було подано до суду у 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Доказом користування картою є виписка по картрахунку відповідача.
Також зазначив, що надані до позову тарифи підписані відповідачкою власноручно, відповідно до яких, первісною ставкою є 2,5 % щомісячних (30% щорічних). У відзиві також представником позивача заявлено клопотання про залучення з метою дослідження усіх обставин справи довідки про строки дії картки відповідача, виписки по картрахунку відповідача за період 05 лютого 2010 року – 30 вересня 2018 року, розрахунок заборгованості за первісною ставкою – 2,5% щомісячних (30% річних). 
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.
З урахуванням положень частини 1 статті 369 ЦПК України справа розглянута без повідомлення учасників справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частина 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Вказаним положенням закону рішення суду не відповідає.
В силу вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (частина 5 статті 12 ЦПК України).
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).
Суд в порушення вказаних процесуальних норм не вжив заходів щодо повного та всебічного встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо отриманих відповідачкою кредитних карток, їх терміну дії, не перевірив правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості, чи підтверджується такий розрахунок випискою по рахунку, яка містить операції по рахунку клієнта, зокрема щодо використання кредитних коштів та їх погашення. 
Відповідно до частин 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи викладені вимоги закону, обставини справи, з метою виконання вимог цивільного законодавства, а саме - повного та всебічного встановлення обставин справи, розгляд справи судом першої інстанції за відсутності відповідачки, позбавлення останньої можливості надати свої заперечення на позовні вимоги, а позивачу, відповідно, надати власні заперечення на позицію відповідачки, колегія суддів задовольнила клопотання представника позивача щодо залучення нових доказів: виписки з особового рахунку позичальника ОСОБА_2 , довідки про видачу ОСОБА_2 кредитних карток та розрахунку заборгованості, виходячи із ставки річних – 30%.
Як вбачається з матеріалів справи, Кривоозерським районним судом Миколаївської області 03 червня 2019 року постановлено заочне рішення.
У перегляді заочного рішення ОСОБА_1 судом відмовлено ухвалою Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2023 року.
Порядок та умови заочного розгляду справи визначені Главою 11 Розділу ІІІ ЦПК України.
Згідно із частиною 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (частина 4 статті 223 ЦПК України).
Отже, процесуальний закон передбачає, що заочний розгляд справи може відбуватися у випадку повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином.
До повноважень суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги належить скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення у відповідній частині нового рішення або зміна рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Згідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 3 частини 3 цієї ж статті якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, вказане порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не було повідомлено про розгляд справи, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Зокрема, розгляд справи призначався судом на 16 січня, 26 лютого, 16 квітня, 03 червня 2019 року, про що відповідачку повідомляли шляхом надсилання судових повісток засобами поштового зв`язку, але усі відправлення були повернуті відділеннями поштового зв`язку без вручення адресату з відмітками про причини невручення «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с. 39, 43, 46, 50).
Зазначена поштовими відділеннями причина невручення судової повістки не вважається належним підтвердженням повідомлення учасника справи про судове засідання.
За такого суд помилкового постановив по справі заочне рішення, оскільки правових підстав для заочного розгляду справи не було.
Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
Порушення судом вимог процесуального закону щодо порядку постановлення рішення призвело до порушення прав відповідача на подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості.
Оскільки відповідач обґрунтовує свою апеляційну скаргу, в тому числі тим, що суд першої інстанції розглянув справу за його відсутності, це є обов`язковою підставою для скасування заочного рішення у справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення.
Вирішуючи зазначене питання, апеляційний суд виходить із такого.
Як вбачається з матеріалів справи, 05 лютого 2010 року ОСОБА_2 звернулася до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, зокрема, виявила бажання отримати платіжну картку «Кредитка універсальна», у зв`язку з чим підписала анкету-заяву № б/н (а.с. 8).
Своїм підписом у заяві ОСОБА_2 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які надавались їй у письмовому вигляді, складають договір про надання банківських послуг.
Цього ж дня відповідачкою підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду (далі – Довідка, а.с. 9).
Згідно з Довідкою базова процентна ставка складає 2,5 % на місяць та нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році. 
Розмір щомісячних платежів, що включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді, складає 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості.
Термін внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним.
Також довідкою про умови кредитування передбачено нарахування штрафів та комісій, проте про стягнення цих сум Банк не просить.
Протягом дії договору Банком було видано три кредитні картки, остання з яких має термін дії до 06/16.
В подальшому відповідачкою на підставі укладеного договору про надання банківських послуг були отримані кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту. 
Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 25 липня 2020 року Покровським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_3 (а.с. 63). 
Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідачки позивач підтвердив випискою по рахунку ОСОБА_2 за період з 05 лютого 2010 року по 30 вересня 2018 року (а.с. 32-35), яка відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом, і зазначені в ній відомості відповідачкою не спростовані, а також довідкою про картки, видані відповідачці відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору: 5577212912029165, з терміном дії до лютого 2014 року; 4149437103582514 з терміном дії до травня 2014 року, 5211537420912581 з терміном дії до липня 2016 року.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 лютого 2010 року, посилався на Тарифи Банку, Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 10-15) розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПРИВАТБАНКУ.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За таких обставин надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не є складовою укладеного сторонами кредитного договору та не визначають його суттєві умови, зокрема, порядок та строки повернення кредитних коштів, розмір та порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Між тим, ОСОБА_2 05 лютого 2010 року, підписавши анкету-заяву та Довідку, пройшовши ідентифікацію клієнта, уклала з позивачем договір про надання банківських послуг (далі – Договір), що підтвердила своїм підписом на заяві та довідці, в межах умов якого отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
Такий договір є укладеним, оскільки дотримано вимоги до письмової форми (укладений шляхом підписання документу) і сторони, таким чином, дійшли згоди щодо істотних умов, притаманних даному виду договору.
За такого є доведеним, що 05 лютого 2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є Акціонерне товариство КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 укладений договір про надання банківських послуг, в межах умов якого відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом за умов погашення заборгованості частинами щомісяця з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Таким чином Банк надав відповідачці грошову банківську споживчу позику, тобто грошовий банківський споживчий кредит шляхом кредитування за допомогою кредитної картки, яка є іменним (з ідентифікатором власника) грошовим оплатно-розрахунковим банківським документом, який використовується для надання споживчого кредиту.
Відповідачкою такі обставини не спростовані. Зокрема, апеляційна скарга не містить будь-яких заперечень щодо укладання договору з позивачем та отримання і використання наданих останнім кредитних коштів. 
Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).
Банк виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши з 05 лютого 2010 року відповідачці кредит у вигляді ліміту на кредитну картку. 
Як вбачається з наданих позивачем розрахунку заборгованості, виписки з рахунку ОСОБА_2 , відповідачка систематично та активно використовувала кредитні кошти та тривалий час проводила повернення отриманих коштів. 
Так, в останнє погашення заборгованості шляхом поповнення карткового рахунку на суму 70 грн. відбулося 15 липня 2013 року, а шляхом автоматичного погашення простроченої заборгованості з іншої картки – 31 серпня 2015 року на суму 14 грн. 92 коп., що підтверджується випискою по рахунку (а.с. 32, зворот). 
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача перед Банком за вказаним кредитним договором, станом на 30 вересня 2018 року складає 116964 грн. 49 коп., з яких: 2999 грн. 05 коп. – заборгованість за кредитом; 113965 грн. 44 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 05 лютого 2010 року по 28 лютого 2018 року. 
Натомість згідно долученого до відзиву на апеляційну скаргу розрахунку заборгованість відповідачки з повернення коштів становить на 30 вересня 2018 року з урахуванням річної процентної ставки за користування кредитними коштами 30% 5256 грн. 48 коп., з яких: 2944 грн. 17 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 2312 грн. 31 коп. – заборгованість за нарахованими відсотками. 
Апеляційний суд вважає, що саме розрахунок, доданий до відзиву на апеляційну скаргу, відповідає умовам укладеного сторонами Договору, зокрема стосовно розміру процентної ставки за користування кредитними коштами, а тому має бути врахований при розгляді справи.
Наведений розрахунок свідчить про порушення відповідачкою умов Договору щодо погашення кредиту та відсотків по ньому, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, а тому встановлені обставини свідчать про неналежне виконання відповідачкою умов кредитного договору та наявність підстав, передбачених статтями 526, 611, частиною 2 статті 1050 ЦК України, для стягнення на користь Банку із відповідачки заборгованості за кредитним договором.
Щодо аргументів апеляційної скарги про застосування строку позовної давності колегія суддів виходить з такого.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) – тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Частинами 3, 4 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Як вбачається з матеріалів справи судом по справі постановлено заочне рішення.
Звертаючись із заявою про перегляд заочного рішення, ОСОБА_1 також заявила про пропуск позивачем позовної давності та наявності у зв`язку із таким підстав для відмови у позові.
Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 317/3698/15-ц (провадження № 61-19795св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, якщо відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, то це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
Відповідно до наведених правових висновків апеляційний суд вправі вирішувати питання про застосування позовної давності за заявою відповідача, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участь у такому розгляді, проте у разі, якщо про застосування позовної давності відповідач заявив під час подання заяви про перегляд заочного рішення у справі.
Як встановлено у справі, яка переглядається, відповідачка не була повідомлена судом про розгляд справи, не брала участь у її розгляді, заявила про пропуск позовної давності як у заяві про перегляд заочного рішення, так і в апеляційній скарзі, що є підставою для розгляду такої заяви судом апеляційної інстанції.
За умовами укладеного кредитного договору сторони по справі погодили щомісячну сплату заборгованості за кредитом (частинами) та відсотків за наданим кредитом на суму залишку заборгованості.
Відтак, у межах строку кредитування (строку дії картки – до 01 липня 2016 року) відповідачка мала, зокрема, повернути позивачеві кредитні кошти і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. 
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.
Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18).
Отже, оскільки за умовами договору відповідачка мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. 
Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. 
Позивач звернувся до суду з позовом 06 листопада 2018 року, отже, ним пропущений строк позовної давності щодо стягнення періодичних платежів як на погашення кредитної заборгованості, так і процентів за користування коштами, строк виплати яких настав до 06 листопада 2015 року.
Відповідно до розрахунку заборгованості, який наданий до апеляційної скарги, заборгованість за тілом кредиту в сумі 2944 грн. 17 коп. виникла з 18 липня 2013 року.
Виходячи з умов Договору щодо щомісячної сплати заборгованості у розмірі 7% від заборгованості, що становить 206 грн. 09 коп. (2944 грн. 17 коп. х 7%), вказаний розмір заборгованості мав бути сплачений, як найбільше, за 15 місяців, тобто до листопада 2014 року.
Тому, звернувшись до суду з позовом у листопаді 2018 року, Банк пропустив передбачений законом трирічний строк для стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Щодо стягнення заборгованості за процентами за користування кредитними коштами, то в межах позовної давності та в межах заявлених позовних вимог підлягає стягненню заборгованість, нарахована з 06 листопада 2015 року по 30 вересня 2018 року, що становить 522 грн. 59 коп.
За такого колегія суддів частково погоджується з аргументами апеляційної скарги, відхиливши доводи про те, що строк дії картки сплинув 01 вересня 2014 року, а також про те, що в відповідачка припинила користуватися кредитними коштами у 2011 році, оскільки таке спростовується наявними у справі доказами, зокрема, випискою по її рахунку, відповідно до якої користування кредитними коштами відбувалося в останнє у липні 2013 року.
Також не приймаються колегією суддів доводи відзиву на апеляційну скаргу про дотримання позивачем позовної давності щодо усіх заявлених вимог з посиланням на те, що остання отримана відповідачкою картка діяла по червень 2016 року включно, оскільки за умовами договору відповідачка мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, який збігається зі строком дії картки, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. 
Враховуючи, що рішення суду ухвалено з порушеннями положень матеріального та процесуального закону, воно в силу положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підлягає зміні.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Враховуючи, що рішення суду підлягає зміні, необхідно відповідно змінити і розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.
Позовні вимоги Банку задоволені на 0,45%.
При зверненні до суду з позовною заявою позивачем було сплачено 1762 грн. судового збору, тому з урахуванням розміру задоволених вимог відповідачка має компенсувати позивачеві 7 грн. 30 коп.
За подання апеляційної скарги відповідачкою сплачено 1154 грн. 73 коп. судового збору, її вимоги апеляційної скарги задоволено на 98,98%, то позивач має їй компенсувати 1142,95 грн. судового збору, а з урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України та проведеного взаємозаліку на користь позивачки підлягає стягненню з позивача 1135 грн. 56 коп. судового збору. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 03 червня 2019 року змінити.
Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована по АДРЕСА_1 , 522 грн. 59 коп. заборгованості за процентами за користування кредитними коштами.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», код ЄДРПОУ: 14360570, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , 1142 грн. 95 коп. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________
Повний текст постанови складений 28 листопада 2023 року