ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року		Справа № 500/1370/23 пров. № А/857/11981/23	
 Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Затолочного В.С., Курильця А.Р.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - Борщівський відділ державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ), про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії, провадження в якій відкрито за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року (суддя Мірінович У.А., м.Тернопіль, повний текст складено 27 червня 2023 року), -
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (далі – ГУНП) в якому просив:
визнати протиправними дії уповноважених посадових осіб ГУНП щодо направлення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 17.02.2023 серії ЕАС №6560010 (далі – Постанова) для примусового виконання до Борщівського відділу державної виконавчої служби у Чортківському районі Тернопільської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) (далі – ВДВС);
зобов`язати відповідача вчинити дії щодо відкликання усіх матеріалів адміністративної справи, які стосуються Постанови, з володіння ВДВС;
стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на корись ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями ГУНП, кошти в сумі 2803 грн.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУНП щодо передчасного направлення для примусового виконання до ВДВС Постанови, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1190 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із ухваленим рішенням, кожен у відповідній частині, його оскаржили сторони, які із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просять скасувати рішення суду, та прийняти нове, яким, позов задовольнити повністю; у задоволені позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що внаслідок незаконного направлення відповідачем адміністративних матеріалів до виконавчої служби з послідуючим внесенням позивача до Єдиного реєстру боржників Міністерства юстиції України, як порушника закону, останній зазнав моральних страждань, психологічного напруження, протиправні дії поліції вплинули на умови життєдіяльності, побуту, оскільки цей реєстр не є закритим, а публічним, вільнодоступним. Зазначає, що визначена компенсація моральної шкоди є цілком виправданою, співмірною та адекватною та адекватною по відношенню до вчинених дій відповідачем.
В доводах апеляційної скарги відповідач посилається на те, що працівники поліції після спливу строку на сплату штрафу згідно вимог законодавства направили Постанову для примусового виконання до ВДВС. Вважають, що діяли правомірно і протиправних дій не вчиняли. Зауважують, що позивач не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди працівниками поліції, а також, що їх діяння були протиправними внаслідок неналежного виконання покладених на них обов`язків.
Сторони відзивів на апеляційні скарги не подали.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на судове рішення, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що Постанова направлена відповідачем для примусового виконання до органів державної виконавчої служби передчасно, оскільки вона немає статусу виконавчого документу, який набрав законної сили.
Відмовляючи у задоволенні позову, цей суд вказав, що у цій справі відсутні докази, якими б позивач обґрунтовував факт наявності будь-яких втрат немайнового характеру, зумовлених моральними чи фізичними стражданнями або іншими негативними проявами, що свідчили б про наявність моральної шкоди, внаслідок передчасного звернення відповідачем виконавчих документів до примусового виконання.
Такі висновки суду першої інстанції, по суті спору, відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що відповідно до Постанови, ОСОБА_1 17.02.2023 о 21:45 год в місті Теребовля по вул. Князя Василька, 220, керував транспортним засобом Ford Transit, д.н.з. НОМЕР_1 із забрудненим номерним знаком, що не дає чітко визначити символи на відстані 20 м, чим порушив пункт 2.9 (в) «Правил дорожнього руху» затверджених постановою Кабінету Міністрів України постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі – ПДР) керування водієм т/з з номерним знаком, закритим іншими предметами чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м, відповідальність за таке порушення передбачене частиною першою статті 121-3 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі – КУпАП) (а.с.46).
На підставі наведеного, інспектором поліції визнано позивача винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121-3 КУпАП та згідно Постанови накладено адміністративне стягнення у виді штрафу за порушення вимог частини першої статті 121-3 КУпАП у розмірі 1190 грн. Вказану Постанову 24.02.2023, позивачем оскаржено до суду загальної юрисдикцію.
Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 9 березня 2023 року у справі №594/188/23 (далі – Рішення суду) Постанову – скасовано, справу про адміністративне правопорушення відносно позивача за частиною першою статті 121-3 КУпАП - закрито.
Згідно супровідного листа Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 13.03.2023 №2565/114/02-2023, Постанову передано для примусового виконання у порядку статті 380 КУпАП до ВДВС. При цьому, до примусового стягнення відповідачем заявлено штраф у подвійному розмірі, а саме: 2380 грн (а.с.30). 
Головним державним виконавцем ВДВС Чорновус У.М., розглянуто заяву ГУНП (відділення поліції №3 м. Теребовля) про примусове виконання Постанови та постановою від 03.04.2023 відкрито виконавче провадження №71441730 про стягнення з позивача – боржника суму штрафу в розмірі 2380 грн, а також суми виконавчого збору та інших виконавчих витрат (а.с.7).
Водночас, як слідує з матеріалів справи, не погоджуючись із Рішенням суду відповідачем 24.03.2023 ГУНП його оскаржено в апеляційному порядку.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного від 25 квітня 2023 року (далі – Постанова суду) апеляційну скаргу ГУНП задоволено, Рішення суду скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено (а.с.36-40).
Відповідно до платіжної інструкції від 27.04.2023 №0.0.2970047091.1 позивачем сплачено штраф згідно Постанови у розмірі 1190 грн (а.с.33).
За змістом частини другої статті 291 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксоване в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), набирає законної сили після її вручення особі або отримання поштового повідомлення про вручення або про відмову в її отриманні, або повернення поштового відправлення з позначкою про невручення, або під час її виконання у випадках, передбачених частиною першою статті 300-1 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 299 КУпАП при оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення постанова підлягає виконанню після залишення скарги без задоволення, за винятком постанов про застосування заходу стягнення у вигляді попередження, а також у випадках накладення штрафу, що стягується на місці вчинення адміністративного правопорушення.
Частинами третьою, четвертою статті 299 КУпАП визначено, що постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу, крім постанов про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу за правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справах про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), підлягає примусовому виконанню після закінчення строку, установленого частиною першою статті 307 цього Кодексу.
Постанова про накладення адміністративного стягнення звертається до виконання органом (посадовою особою), який виніс постанову.
За приписами частини першої статті 307 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
Відповідно до частин першої, другої статті 308 КУпАП у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу; витрати на облік зазначених правопорушень. Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з частиною першою статті 303 КУпАП не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги.
Системний аналіз наведених вище правових норм вказує, що примусовому виконанню державною виконавчою службою підлягає виконавчий документ, який набрав законної сили, а направленню органом (посадовою особою), який виніс постанову, до примусового виконання підлягає постанова про накладення адміністративного стягнення у разі її оскарження, лише, якщо протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання повідомлення про залишення скарги без задоволення, особою не буде сплачений накладений на нього штраф.
При цьому, за змістом пункту 3 статті 288 КУпАП постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Статтею 299 КУпАП визначено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
За змістом частини другої статті 286 КАС позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Згідно з нормами статті 258 КУпАП постанова у справі про адміністративне правопорушення складається у двох екземплярах, один з яких вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Відповідно до положень статті 285 КУпАП копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі.
У випадках, передбачених статтею 258 КУпАП, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.
Як встановлено вище, позивач в межах десяти днів від дня отримання Постанови оскаржив таку в судовому порядку. Рішенням суду його позов було задоволено та скасовано Постанову і закрито справу про адміністративне правопорушення. Однак, Постановою суду, яка набрала законної сили 25.04.2023 Рішення суду скасовано у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Разом з тим, 13.03.2023, ГУНП Постанову передано для примусового виконання у порядку статті 380 КУпАП до ВДВС. З огляду на оскарження позивачем Постанови та того, що на момент направлення Постанови для примусового виконання (13.03.2023) Рішення суду не набрало законної сили, суд першої інстанції приходить до вірного висновку, що Постанова направлена відповідачем для примусового виконання до органів державної виконавчої служби передчасно, оскільки вона не набула на той час статусу виконавчого документу, який набрав законної сили.
Такі дії стягувача суперечить вимогам положень статті 307 КУпАП, які передбачають, що примусовому виконанню державною виконавчою службою підлягає виконавчий документ, який набрав законної сили, а направленню до примусового виконання підлягає постанова про накладення адміністративного стягнення у разі її оскарження, лише, якщо протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання повідомлення про залишення скарги без задоволення, особою не буде сплачений накладений на неї штраф.
Відтак доводи апеляційної скарги відповідача про правомірність вчинених ним дій по направленню Постанови для примусового виконання є необґрунтованими та спростовуються наведеними вище обставинами справи та правовими нормами.
Щодо вимоги позивача-апелянта про стягнення з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями ГУНП в розмірі 2803 грн, то необхідно зазначити наступне.
Згідно з частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі – ЦК) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статі 23 ЦК).
Відповідно до статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Положеннями пункту 6 частини першої статті 5 КАС встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, в зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).
При цьому, відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 5 листопада 2019 року у справі №285/1864/16-а, 18 листопада 2019 року у справі №820/5044/18.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 №4 визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В обґрунтування завданої моральної шкоди та її розміру позивач зазначає, що через протиправні дії відповідача зазнав моральних страждань, був змушений витрачати час на збирання доказів, складання процесуальних документів, звернення до суду, пошуку кваліфікованої юридичної допомоги, систематично відволікався від роботи, відбулося погіршення стосунків із оточенням. Незаконні дії ГУПН принизили його честь та гідність, викликали у нього сильні душевні хвилювання, з`явилося відчуття постійної тривоги, безсоння. Це все зумовлене сукупно і передчасним направленням Постанови на примусове виконання до органів державної виконавчої служби.
Апеляційний суд, погоджується з висновками суд першої інстанції про те, що саме по собі відкриття виконавчого провадження за передчасно звернутим до виконання виконавчим документом не є достатньою підставою для стягнення моральної шкоди. Більше того, як підтверджено Постановою суду, оскаржувана Постанова прийнята за наявності достатніх для цього підстав та за наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 121-3 КУпАП.
З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 внаслідок винесених державним виконавцем постанов, за якими не проведено жодного стягнення, завдано моральних страждань, шкоди. 
Апеляційний суд погоджуються, з доводами скаржника, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справі, що розглядається, позивач не довів, що протиправна поведінка відповідача викликала у нього моральні страждання, психічне напруження, спричинила вагомі наслідки у вигляді погіршення здоров`я, справила значний вплив на умови його звичного життя і побуту. Також відсутні докази, якими б позивач обґрунтовував факт наявності будь-яких втрат немайнового характеру, зумовлених моральними чи фізичними стражданнями або іншими негативними проявами, що свідчили б про наявність моральної шкоди, внаслідок передчасного звернення відповідачем виконавчих документів до примусового виконання.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Оцінюючи наведені скаржниками доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 червня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	А. Р. Курилець