ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 листопада 2023 року
м. Київ
справа № 158/351/19
провадження № 61-11742св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                 Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду                                 від 12 червня 2023 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду  від 23 серпня 2023 року в складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.
В обґрунтування позову вказав, що він є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У 2017 році відповідач ОСОБА_2 почала споруджувати на межі їхніх ділянок паркан, який значно заходить на його земельну ділянку. Для проведення топографо-геодезичної зйомки власної ділянки він уклав договір з інженером-геодезистом ОСОБА_3 , згідно з технічним звітом якого, паркан відповідача розміщений на його земельній ділянці на 264 см. Належний відповідачу паркан створює йому перешкоди у володінні і користуванні земельною ділянкою. На усні вимоги усунути вказані порушення відповідач не реагує.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні належною йому земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого паркану та стягнути з неї на свою користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
 
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 484484 від 20 травня 2006 року, виданий ОСОБА_1 з порушенням її права власності на земельну ділянку.
 
Вказувала, що земельна ділянка у с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області площею 0,20 га належить їй на праві власності на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ № 030304 від 07 грудня                          2001 року, для видачі якого було складено відповідну технічну документацію, в ході підготовки якої було погоджено межі земельної ділянки із сусідніми землекористувачами та землевласниками. Погодив ці межі як ОСОБА_1 , так і попередній власник сусідньої земельної ділянки ОСОБА_4 . З 2001 року встановлені межі її земельної ділянки в тому числі і межа із земельною ділянкою позивача не змінювалися.
Також зазначала, що вказаний паркан вона почала встановлювати ще у 2009 році, а у 2018 році продовжила його встановлювати без порушення меж земельної ділянки позивача. При складенні ОСОБА_1 технічної документації для оформлення права власності на спірну земельну ділянку вона не погоджувала її меж.
 
З огляду на наведене, ОСОБА_2 просила суд визнати недійсним державний акт, яким посвідчено право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею                      0,24 га у с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області, кадастровий номер 0721882701:01:001:0235, та стягнути з нього на свою користь понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 листопада      2020 року в складі судді Костюкевича О. К. позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого паркану. 
У зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено. 
 
Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, оскільки згідно із відомостями, які містяться в технічному звіті по топографо-геодезичних роботах для виготовлення проектної документації від 2018 року, паркан відповідача ОСОБА_2 розташований на належній позивачу земельній ділянці, межові знаки зміщені на 264 см. Крім того, суд узяв до уваги висновок експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою № 8643 від 24 січня 2020 року, згідно із яким технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки                      ОСОБА_1 , відповідає вимогам земельного законодавства, яке діяло на час розробки технічної документації.
 
Додатковим рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області                             від 04 грудня 2020 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 20 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 12 червня 2023 року скасовано рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 11 листопада                  2020 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 та додаткове рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 грудня 2020 року та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції керувався тим, що позивач в порядку статті 81 ЦПК України не надав належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б підтверджували, що спірний паркан збудований відповідачем на належній йому земельній ділянці. Водночас суд узяв до уваги висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, пояснення експерта в суді апеляційної інстанції, які у сукупності із іншими установленими судом обставинами, на переконання суду, свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позову щодо усунення перешкод у користуванні належною позивачу  земельною ділянкою.
 
Водночас суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , урахувавши при цьому  висновок експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою № 8643 від 24 січня 2020 року, згідно із яким технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки ОСОБА_1 , відповідає вимогам земельного законодавства на час її розробки.
Разом із тим суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 не довела та не надала належних і допустимих доказів того, що державним актом, яким посвідчено право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,24 га у с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області, були порушені її права як суміжного землекористувача.
 
Додатковою постановою Волинського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року частково задоволено заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на проведення судової земельно-технічної експертизи у розмірі 9 800 грн.
Приймаючи додаткову постанову, апеляційний суд керувався тим, що оскільки постановою апеляційного суду було відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , тому з нього відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України на користь відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені останньою витрати за проведення судової земельно-технічної експертизи у розмірі 9 800 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанціївід 12 червня 2023 року, у якій просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі                          № 924/1220/17, постановах Верховного Суду від 12 грудня 2022 року в справі                     № 559/1466/15, від 19 серпня 2021 року справа № 686/3922/17, від 10 листопада 2021 року в справі № 323/266/18-ц, від 27 січня 2021 року в справі № 818/2225/17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що при вирішенні спору в цій справі суд апеляційної інстанції безпідставно узяв до уваги акт відновлення меж земельної ділянки від 17 квітня 2009 року, оскільки огляд суміжних земельних ділянок відбувся без використання вимірювально-технічних засобів, хоча земельна ділянка, яка перебуває у власності ОСОБА_1 , на той момент містила координати меж, що відображені у кадастровій карті України. Допитана в судовому засіданні експерт, яка проводила земельно-технічну експертизі, підтвердила, що згідно із даними у кадастрової карти України спірний паркан розміщений на земельній ділянці позивача. Вказані обставини підтверджуються також іншими наданими позивачем належними та допустимими доказами.
 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу надодаткову постанову Волинського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року, у якій просив її скасувати та відмовити у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 323/266/18-ц, від 12 лютого 2020 року від справі № 545/1149/17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судова земельно-технічна експертиза, на відшкодування витрат за проведення якої із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 апеляційним судом стягнуто 9 800 грн, стосувалась вирішення саме зустрічного позову ОСОБА_2 , у задоволенні якого було відмовлено. За таких обставин суд апеляційної інстанції не мав передбачуваних законом підстав для стягнення цих витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .
 
У вересні 2023 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову суду апеляційної інстанції від 12 червня 2023 року, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.
В обґрунтування доводів відзиву заявник вказала, що при вирішенні спору в цій справі суд апеляційної інстанції правильно застосував норми статті 391 ЦК України, а ОСОБА_1 не довів, що огорожа на межі належних сторонам суміжних земельних ділянок порушує його право власності. Водночас суд підставно узяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи від 21 березня 2023 року, яким встановлено накладення належної ОСОБА_1 земельної ділянки на землі загального користування. Разом із тим апеляційний суд вірно врахував, що розмір належної ОСОБА_2 земельної ділянки за правостановлюючими документами відповідає розміру ділянки, що перебуває у її фактичному користуванні.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 12 червня 2023 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2023 року прийнято до провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Волинського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від  23 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,24 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, яка розташована за адресою:                АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 0721882701:01:001:0235, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 494484 від 20 травня  2006 року, виданим на підставі договору дарування № 178 від 06 березня 2006 року, а також витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку                          НВ-0002658892019 від 30 січня 2019 року.
 
Власником суміжної земельної ділянки площею 0,20 га у для обслуговування житлового будинку, яка розташована в с. Жидичин Ківерцівського району Волинської області, є відповідач ОСОБА_2 , що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ № 030304, виданим на підставі рішення Жидичинської сільської ради народних депутатів № 15/13                        від 19 травня 2001 року.
 
Відповідно до наданого позивачем технічного звіту по топографо-геодезичних роботах для виготовлення проектної документації від 2018 року паркан відповідача ОСОБА_2 розміщений на належній ОСОБА_1 земельній ділянці, кадастровий номер: 0721882701:01:001:0235, межові знаки зміщені на 264 см (а. с. 19-23, т. 1).
 
Згідно із актом погодження меж з суміжними землекористувачами від 04 травня 2006 року при погодженні меж землевласника ОСОБА_1 непорозумінь не виникло, акт підписано: представником сільської ради, виконавцем робіт та представниками суміжних землекористувачів, зокрема, проставлений і підпис відповідачем ОСОБА_2 (а. с. 78-83, т. 1).
 
У матеріалах технічної документації на виготовлення державного акта на право приватної власності на землю ОСОБА_2 від 2001 року  міститься акт погодження меж з суміжними землекористувачами від 12 липня 2001 року, згідно із яким відбулось погодження меж земельної ділянки із сусідніми землекористувачами, зокрема, погодження межі попереднім власником сусідньої земельної ділянки ОСОБА_4 . Також, у технічній документації наявний акт встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі від 17 квітня 2009 року (на місцевості), відповідно до якого при перенесенні в натурі меж земельних ділянок з боку представників виникли заперечення стосовно погодження меж земельної ділянки ОСОБА_2 .
 
Згідно з рішенням № РВ-0700308712019 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 29 березня 2019 року державним кадастровим реєстратором відмовлено ОСОБА_2 у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав невідповідності електронного документу установленим вимогам, зокрема XSD схема містить зауваження щодо валідності електронного документу, перетин земельних ділянок з ділянкою 0721882701:01:001:0235, площа співпадає на 15,073 %. Знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.
 
Відповідно до висновку експерта № 117 від 18 червня 2019 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, якою досліджувався підпис, виконаний від імені ОСОБА_2 в акті погодження меж з суміжними землекористувачами від 04 травня 2006 року, підпис від імені ОСОБА_2 ймовірно виконаний не нею, а іншою особою, вирішити питання в категоричній формі не виявилось можливим по причині вказаній в дослідницькій частині висновку експерта (а. с.124-129, т. 1).
 
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою № 8643 від 24 січня 2020 року технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки ОСОБА_1 , загальною площею 0,69 га, які розташовані в с. Жидичин Жидичинської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, виготовлена ПП ОСОБА_5 у 2006 році, та її затвердження відповідає вимогам земельного законодавства, яке діяло на час розробки технічної документації. Водночас відсутні деякі матеріали, а саме: технічне завдання на складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку; копії заяв фізичних або клопотання юридичних осіб; матеріали польових геодезичних робіт (а. с.156, 157, т. 1).
 
Відповідно до висновку № 12/23 судової земельно-технічної експертизи                                 від 21 березня 2023 року та пояснень судового експерта формування земельної ділянки ОСОБА_2 згідно із до Державним актом на право власності на землю від 07 грудня 2001 року здійснювалось на підставі проведених геодезичних робіт з вирахуванням відповідних координат без допомоги комп`ютерних технологій та спеціальних автоматизованих програм (заміри проводились лінійкою) та без присвоєння кадастрового номера. 
 
При проведенні судової земельно-технічної експертизи в результаті фіксації всіх поворотних точок кутів земельних ділянок (приладами глобальної супутникової радіонавігаційної системи координатно-часового забезпечення GPS) було виявлено відхилення у значеннях координат поворотних точок меж таких об`єктів від значень, що відповідають їх фактичному місцю розташування в натурі (на місцевості): накладання суміжних земельних ділянок кадастровий номер 072188701:01:001:0235, що перебуває у власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 площею 301,00 кв. м; накладення земельної ділянки (кадастровий номер 072188701:01:001:0235) на землі загального користування - проїзний шлях                     вул. Шевченка площею 105,00 кв. м; розходження суміжних земельних ділянок кадастровий номер 072188701:01:001:0235 та 0721882700:01:010:1347 площею 157,00 кв. м.
 
Проте площа земельної ділянки 2 000,00 кв. м, що належить на праві власності ОСОБА_2 відповідно до правовстановлюючих документів та площа земельної ділянки, що перебуває у фактичному володінні (користуванні) не змінена. Тоді як площа земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 згідно із державним актом на право власності на земельну ділянку становить 2 368,00 кв. м, а у фактичному володінні перебуває 2 336,00 кв. м. Разом з тим розмір земельної ділянки відповідача не збільшився на ту різницю у площі (32 кв. м) між фактичним користуванням земельною ділянкою позивачем та відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку. Однак судовому експерту не вдалось встановити накладення земельних ділянок, які перебувають у власності сторін по справі.
 
У суді апеляційної інстанції за клопотанням представника відповідача                           ОСОБА_2 - ОСОБА_6 ухвалою Волинського апеляційного суду                                 від 04 лютого 2021 року у цій справі була призначена судова земельно-технічна експертиза (а. с. 82, 83, т. 2). 
 
Вартість експертизи у розмірі 9 800 грн сплачена ОСОБА_2 , що підтверджується квитанцією від 19 вересня 2022 року (а. с. 133, т. 2).
 
Мотивувальна частина 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Оскільки касаційні скарги не містять доводів в частині вирішення судом зустрічного позову ОСОБА_2 , тому з огляду на положення статті 400 ЦПК України законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не переглядається у цій частині.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Цим вимогам оскаржувані судові рішення відповідають з таких підстав.
 
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду                                 від 12 червня 2023 року
 
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.
 
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Статтею 91 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
 
Згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Аналогічні положення містить частина друга статті 152 ЗК України, згідно з якою землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.
 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
 
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
 
Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції керувався тим, що позивач в порядку статті 81 ЦПК України не надав належних, допустимих та беззаперечних доказів, які б підтверджували, що спірний паркан збудований відповідачем на належній йому земельній ділянці з кадастровим номером 0721882701:01:001:0235.
 
Урахувавши, що ОСОБА_1 не довів, що відповідач ОСОБА_2 як власник сусідньої земельної ділянки побудовою огорожі на межі їхніх ділянок порушила його права та охоронювані законом інтереси, апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав, передбачених статтею 391 ЦК України, для задоволення його позову.
 
Під час надання оцінки доводам позивача ОСОБА_1 щодо порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав, які, на його переконання, чинить суміжний землевласник ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції підставно узяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи № 12/23, а також надані в судовому засіданні пояснення експерта, згідно із якими було виявлено відхилення у значеннях координат поворотних точок належних сторонам земельних ділянок від значень, що відповідають їх фактичному місцю розташування в натурі (на місцевості). 
 
Водночас на підставі оцінки цих доказів суд апеляційної інстанції установив, що належна відповідачу ОСОБА_2 земельна ділянка, що перебуває у її фактичному користуванні, не змінена, тоді як площа земельної ділянки, яка належить                      ОСОБА_1 , зменшилась: згідно із державним актом її розмір становить                             2 368 кв. м, а у його фактичному володінні перебуває 2 336 кв. м. При цьому розмір земельної ділянки відповідача ОСОБА_2 не збільшений за рахунок цієї різниці. Разом із тим судовий експерт встановила накладення належної позивачу                 ОСОБА_1 земельної ділянки на землі загального користування.
 
Враховуючи зазначене, колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про безпідставність висновків апеляційного суду щодо недоведеності факту побудови відповідачем спірного паркану саме на земельній ділянці позивача, оскільки ці аргументи зводяться до незгоди останнього із висновками судової земельної-технічної експертизи та оцінкою їх судом апеляційної інстанції.
 
Водночас суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вирішуючи спір між сторонами, суд апеляційної інстанції підставно звернув увагу на те, що помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки), допущені при перенесенні інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру, за згодою власників земельних ділянок можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності на суміжні земельні ділянки.
 
Встановлюючи наявність або відсутність фактів та обставин, якими сторони обґрунтовують свої позовні вимоги, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
 
За таких обставин колегія суддів вважає законним та обґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції, що лише за наявності беззаперечних доказів вчинення відповідачем перешкод у користуванні належною позивачу земельною ділянкою, суд має ухвалити рішення про задоволення позовних вимог та усунення таких перешкод. Натомість в межах цієї справи таких доказів позивач не надав.
 
Колегія суддів вважає безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного  у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 323/266/18-ц, від 12 лютого 2020 року від справі № 545/1149/17, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.
 
Так, переглядаючи законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень у справі в справі № 323/266/18-ц, суд касаційної інстанції керувався тим, що висновком додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи визначені численні порушення при здійснені будівництва гаража будівельних норм і правил, а тому дійшов висновку про задоволення позовних вимог у частині усунення перешкод у користуванні належною позивачу земельною ділянкою шляхом знесення відповідачем спірного гаражу. Натомість у справі, що переглядається, такі обставини не були установлені судами, зокрема і не підставі проведених у справі експертиз.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі                       № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) визначила правила, елементи та критерії, за якими має встановлюватись подібність правовідносин.
 
Предметом розгляду справи № 545/1149/17 була вимога про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж із суміжним землекористувачем, тоді як у справі, що переглядається, -усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, що свідчить про відмінність спірних правовідносин у цих справах.
 
Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на додаткову постанову Волинського апеляційного суду  від 23 серпня 2023 року
 
Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи.
 
Згідно із статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення                     позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
 
Згідно із пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
У суді апеляційної інстанції за клопотанням представника відповідача                           ОСОБА_2 - ОСОБА_6 ухвалою Волинського апеляційного суду                                 від 04 лютого 2021 року у цій справі була призначена судова земельно-технічна експертиза (а. с. 82, 83, т. 2).
 
Вартість експертизи у розмірі 9 800 грн сплачена ОСОБА_2 , що підтверджується квитанцією від 19 вересня 2022 року (а. с. 133, т. 2).
 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат та приймаючи додаткову постанову, суд апеляційної інстанції підставно керувався тим, що зазначена експертиза стосувалася вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, у задоволенні якого постановою Волинського апеляційного суду від 12 червня 2023 року було відмовлено, а тому дійшов правильного висновку, що ці витрати слід покласти саме на позивача ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 141 ЦПК України.
 
Водночас суд дійшов обґрунтованого висновку, що інші, призначені у справі за клопотанням сторони відповідача, експертизи (судово-почеркознавча та експертиза з питань землеустрою) стосуються саме зустрічного позову                     ОСОБА_2 , якій також відмовлено у задоволенні позову, а тому підставно відмовив у стягненні цих витрат на її користь.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,                       від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Волинського апеляційного суду від 12 червня 2023 року та додаткову постанову Волинського апеляційного суду  від 23 серпня 2023 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Є. В. Синельников   О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович