ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/4665/23                                               Суддя (судді) першої інстанції: Валентин ГАРАЩЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 жовтня 2023 року                              м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                              Чаку Є.В., 
          суддів:                                        Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.
          
          розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2023 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області, Державної судової адміністрації України  про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів
                                                  В С Т А Н О В И В :
           ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльність відповідачів щодо невиплати належної належного розміру суддівської винагороди за період з 01.05.2023 по 31.05.2023; стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації в Черкаській області та Державної судової адміністрації України недоплачену суддівську винагороду за період з 01.05.2023 по 31.05.2023 включно в сумі 96624,00 грн.
          Черкаський окружний адміністративний суд рішенням від 10 серпня 2023 року позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації в Черкаській області щодо невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.05.2023 по 31.05.2023. Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації в Черкаській області нарахувати та виплатити судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 01.05.2023 по 31.05.2023 включно, з відрахуванням обов`язкових податків і зборів. У задоволені решти позовних вимог відмовлено
          Частково не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати останнє в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обгрунтування скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції обрано не достатньо ефективний спосіб захисту його прав, оскільки у разі невиконання або неналежного виконання рішення суду може виникнути необхідність повторного звернення до суду, а не здійснення примусового його виконання. Позивач вважає, що суд має прийняти рішення про стягнення належних до виплати сум грошового забезпечення, а не про зобов`язання нарахувати та виплатити суддівську винагороду за певний період часу. Також позивач вважає, що встановлення судового контролю в даному випадку є необхідним для забезпечення виконання рішення суду.
          Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Черкаській області також подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині, яким відмовити позивачу у задоволенні позову. В обгрунтування скарги апелянт зазначив, що позивач не має права на отримання саме суддівської винагороди, оскільки отримує грошове забезпечення як військовослужбовець ЗСУ. Крім того за ним зберігається посада судді, що і є дотриманням конституційних гарантій незалежності судді. Апелянт зазначив, що його дії щодо судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 , який призваний на військову службу, є правомірними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства України. 
          У відзиві на апеляційну скаргу ДСА України підтримало апеляційну скаргу ТУ ДСА, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
          Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись пунктом 3 частини 1 статті 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
          Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
          Судом встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 02 липня 2020 року № 265/2020 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області.
          Наказом Канівського міськрайонного суду від 13.07.2020 № 61-о встановлено позивачу з 09.07.2020 року щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу.
          У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до вимог Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022 ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації.
          Наказом Канівського міськрайонного суду від 25.02.2022 № 2-а позивача увільнено від роботи з 25.02.2022 у зв`язку з зарахуванням до складу Сил територіальної оборони Збройних Сил України та добровольчих формувань територіальних громад із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку до дня звільнення з військової служби.
           19.07.2022 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року          № 2352-ІХ, яким у частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».
          Враховуючи положення Закону №2352-ІХ, позивачу з 19.07.2022 було призупинено збереження середнього заробітку на період проходження військової служби.
          Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати суддівської винагороди за період з 01.05.2023 по 31.05.2023, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.
          Надаючи правову оцінку вказаним обставинам,  колегія суддів зазначає наступне.
          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
          Статті 43 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
          Згідно  статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
          Частиною першою статті 4 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.
          Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (частина друга статті 4).
          Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
          Згідно ч.2 ст. 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
          Частиною 3 ст. 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону №1774-VIII) передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
          Колегія суддів зазначає, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.
          Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом № 1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
          Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.          
          Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом №1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.
          У пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.
          Колегія суддів зазначає, що виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону № 1402-VIII.
          При цьому норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.
           19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо оптимізації трудових відносин від 01 липня 2022 року №2352-ІХ, яким у частині третій статті 119 Кодексу законів про працю України слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінено словами "зберігаються місце роботи і посада".
          Тобто у статтю 119 КЗпП України законодавцем внесено зміни шляхом виключення норм щодо збереження роботодавцем середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.
          У відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі відповідач зазначив, що шляхом прийняття вказаного нормативно-правового акта законодавець намагався вирішити найбільш нагальні питання щодо подолання гострих воєнних викликів, які постали перед роботодавцями. У зв`язку з наведеним ТУ було приведено у відповідність до норм чинного законодавства наказ Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.02.2024 №2-а, яким позивача увільнено від роботи з 25.02.2022 у зв`язку з зарахуванням до складу Сил територіальної оборони Збройних Сил України та добровольчих формувань територіальних громад.
          Проте колегія суддів зазначає, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» взагалі не застосовує до будь-якого аспекту оплати роботи судді таку правову категорію як середній заробіток, а тому в даному випадку норми ст. 119 ч. 3 КЗпП України не можуть регулювати спірні правовідносини.
          Як зазначалось вище у тексті даної постанови питання обрахунку та розміру суддівської винагороди регламентовано виключно статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
          У апеляційній скарзі відповідач зазначив, що статтею 135 Закону №1402-VIII передбачено виплату суддівської винагороди лише суддям, які здійснюють правосуддя.
          З приводу наведеного колегія суддів зазначає наступне.
          Так, згідно ч.10 статті 135 Закону №1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
          Колегія суддів зазначає, що Законом № 1402-VIIІ перебачено вичерпний перелік обмежень у виплаті суддівської винагороди, водночас перебування на військовій службі не є таким випадком.
          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2022 у справі № 990/4/2 зазначено, що під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії.
          До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя.
          Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відрядженні, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
          У Рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.
          Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення.
          Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема, суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.
          Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині 1 статті 55 Конституції України.
          Крім наведеного колегія суддів враховує рішення Ради суддів України №10 від 14.03.2022, яким затверджено окремі рекомендації організації роботи судів та суддів в умовах воєнного стану, у п.3 розділу ІІ якого вказано, що суддівська винагорода у розмірі посадового окладу та доплат, визначених частиною другою статті 135 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", виплачується за наявності однієї із умов, зокрема, якщо суддя увільнений від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби.
          Рада суддів України в своєму рішенні № 24 від 05.08.2022 року також звернула увагу розпорядників бюджетних коштів органів судової влади на те, що суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, виплачується суддівська винагорода та передбачені законом доплати до посадового окладу.
          З огляду на викладене, враховуючи конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетність норм Конституції України та спеціального Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо інших норм законодавства при вирішенні питання щодо суддівської винагороди та незалежність суддів, колегія суддів дійшла висновку, що з моменту набрання чинності Законом №2351-IX, яким внесені зміни до частини 3 статті 119 КЗпП України стосовно збереження за працівниками, прийнятими на військову службу за призовом під час мобілізації, лише місця роботи і посади, але без збереження середнього заробітку, суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, суддівська винагорода має нараховуватися та виплачуватися.
          Оскільки відповідачем не було нараховано позивачу за спірний період суддівську винагороду, суд першої інстанції правильно зазначив, що наявні підстави для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність ТУ ДСА у Черкаській області щодо невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.05.2023 по 31.05.2023.
          Стосовно доводів позивача щодо оскарженого рішення та виходячи з ефективності захисту прав позивача, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
          Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
          Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
          Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
          Враховуючи те, що у травні 2023 року суддівська винагорода позивачу не нараховувалася та не виплачувалася, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що підстави для стягнення такої винагороди у чітко визначеній сумі відсутні. Водночас, з огляду на приписи ст. 13 Конвенції та ч. 2 ст. 9 КАС України ефективним способом захисту прав позивача є покладення на відповідача обов`язку з нарахування та виплати такої винагороди у відповідний період.
          Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення, суд першої інстанції правильно врахував положення частини першої статті 382 КАС України, якою встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Позивачем не наведено доводів та не надано доказів того, що відповідач може уникати виконання судового рішення, у зв`язку з чим своєчасно у межах розумних строків не будуть поновлені його права, тому вимоги щодо встановлення судового контролю є передчасними.
          Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційних скарг колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову.
          Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
          В даному випадку доводи апеляційних скарг не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.
          Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішеннясуду першої інстанції - без змін.
          Керуючись ст.ст. 242, 240,238, 240, 311,316, 322 КАС України, суд

                                                  П О С Т А Н О В И В :
          Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області залишити без задоволення.
          Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2023 року залишити без змін.
          Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          
          Головуючий суддя:                                                  Є.В. Чаку

          Судді:                                                                      Н.М. Єгорова

                                                                                А.Ю. Коротких