Номер провадження: 22-ц/813/6213/23 
Справа № 509/559/22
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,
з участю секретаря Виходець А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Копаньова Олександра Володимировича, представника ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 квітня 2023 року, постановленого під головуванням судді Кириченко П.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -
в с т а н о в и в:
У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просила визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,4 кв.м., житловою площею 15,7 кв.м.
В обґрунтування свого позову позивачка зазначила, що 16 травня 2015 року між сторонами був укладений шлюб.
Під час шлюбу за спільні кошти сторонами було придбане нерухоме майно, у вигляді квартири 33,4 кв.м. загальною площею та 15,7 кв.м. житловою площею, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Протягом 2020 року відносини між сторонами погіршилися, у зв`язку з чим позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року був розірваний.
Оскільки, відповідач в добровільному порядку здійснити поділ спільного сумісного майна не бажає та перешкоджає їй у користуванні спільним майном, позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом.
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 квітня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволений.
Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 нерухоме майно у вигляді: квартири загальною площею 33,4 кв.м., житловою 15,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Виділено у приватну власність ОСОБА_2 1/2 частину у вигляді квартири загальною площею 33,4 кв.м., житловою 15,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Вирішено питання про судові витрати.
Не погодившись з рішенням суду, адвокат Копаньов О.В., представник ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким здійснити поділ майна подружжя із врахуванням боргових зобов`язань за договором позики від 11 червня 2018 року в розмірі 624000 грн., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем не було зазначено повного кола майна та зобов`язань, що підлягають поділу в порядку здійснення поділу спільного майна подружжя.
Також, суд не повно з`ясував всі обставини у справі та дійшов хибного висновку про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти.
Вважає, що суд надав хибну оцінку твердженням відповідача про те, що спірна квартира була придбана за кошти, які були отримані від ОСОБА_3 відповідно до договору позики від 11.06.2018 року.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, адвокат Гніздовська Г.М., представник ОСОБА_2  просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та доводів позивачки, викладених нею у позовній заяві.
В судове засідання, призначене на 28 листопада 2023 року ОСОБА_2 не з`явилася, була сповіщена належним чином (а.с. 142).
Від адвоката Гніздовської Г.М., представника ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що представник позивача не має можливості з`явитися у судове засідання у зв`язку з призначенням інших справ на цю ж дату та час (а.с. 146-151).
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та залишає вказане клопотання без задоволення, оскільки вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Копаньова О.В., представника ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 16 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб (а.с.12).
У сторін є спільна дитина: син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
12 червня 2018 року під час шлюбу за згодою подружжя між ТОВ «Полімер-Граніт» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав, предметом якого є майнові права на отримання однокімнатної квартири, яка буде розташована за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 .
За спільні кошти сторонами було придбане нерухоме майно, у вигляді квартири загальною площею 33,4 кв.м., житловою 15,7 кв.м., яке розташовано за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням про держану реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.03.2020 року та її реєстрацією в компетентних установах належним чином (а.с.24).
Вартість нерухомого майна складає 769870 грн., що підтверджується звітом від 14.01.2022 року (а.с.37).
Також з матеріалів справи вбачається, що 20 січня 2020 року між сторонами була укладена додаткова угода та був складений акт прийому-передачі майнових прав, довірителем сторони по угоді була ОСОБА_2 , яка діяла на підставі доручення (а.с. 22-23).
12 лютого 2020 року ОСОБА_2 була замовником виготовлення технічного паспорту на спірну квартиру.
31 березня 2020 року ОСОБА_2 , будучи уповноваженою особою від імені ОСОБА_1 належним чином зареєструвала квартиру, загальною площею 33,4 кв.м., житловою 15,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєтру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.24).
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2021 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний (а.с. 29-30).
Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти, та є спільним сумісним майном подружжя.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на наступне.
За змістом частин 1 та 7 статті 41 Конституції України, частин 1 та 5 статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Відповідно до частин 1, 2 статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України).
Відповідно до 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, аналогічною ч. 2 ст. 372 ЦК України.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Одна із сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Таким чином, виходячи із аналізу зазначених норм, суду, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Вищевказане положення закону також кореспондується зістаттею 60 СК України.
Як вбачається з матеріалів справи, метою ОСОБА_2 є поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визначення часток у праві спільної сумісній власності подружжя.
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 стверджував, що сторони придбали нерухоме майно не за спільні кошти, між тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаних обставин.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції з урахуванням наданих сторонами доказів дійшов правильних висновків, що зазначене позивачем нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності та частки сторін у цьому майні є рівними.
З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про визнання спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартири загальною площею 33,4 кв.м., житловою 15,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , виділивши у приватну власність ОСОБА_2 1/2 частину зазначеної квартири.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги адвоката Копаньова О.В., представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем не було зазначено повного кола майна та зобов`язань, що підлягають поділу в порядку здійснення поділу спільного майна подружжя, колегія суддів залишає без задоволення, з огляду на наступне.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звертатися до суду на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту у вибраний спосіб.
Цивільне судочинство виробляється на сторінках засад змагальності (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спільних правовідносин), та дає можливість ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом запитувача.
За такого, кожна сторона сама розглядає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на стороні спору, а суд розглядає справу в межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Отже, суд не може вийти за межі позовних вимог та з порушенням принципу диспозитивності самостійно вибирати правову підставу та предмет позову, а тому суд першої інстанції розглянув вимоги ОСОБА_2 в межах заявлених нею позовних вимог. При цьому, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 не звернувся до суду із зустрічним позовом, де вправі викласти свої вимоги щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.
Доводи про те, що суд не повно з`ясував всі обставини у справі та дійшов хибного висновку про те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, надавши хибну оцінку твердженням відповідача про те, що спірна квартира була придбана за кошти, які були отримані від ОСОБА_3 відповідно до договору позики від 11.06.2018 року, колегія суддів також залишає без задоволення, оскільки ні в суді першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції будь-яких доказів, відповідно до положень статей 77-80 ЦПК України на підтвердження цих обставин, відповідачем не надано, хоча відповідно до наведених норм закону у цьому випадку це його процесуальний обов`язок.
Крім того, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
       Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Копаньова Олександра Володимировича, представника ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 12 квітня 2023 року – залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 5 774 гривні 25 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 30 листопада 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова