УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 листопада 2023 року
м. Київ
 
справа № 369/13944/17
провадження № 61-13654ск23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Крата В. І., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , підписану представником Хоменком Іваном Миколайовичем , на ухвалу Київського апеляційного суду від 18  вересня 2023 року у складі колегії суддів: Немировської О. В., Мазурик О. Ф., Шкоріної О. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя, 
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 41,6 кв. м, жилою площею 25,6 кв. м; 
Визнано автомобіль марки «Volkswagen Passat», 2006 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по частини автомобіля марки «Volkswagen Passat», 2006 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 .
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію частини автомобіля марки «Volkswagen Passat» 2006 року випуску номер кузову НОМЕР_1 в розмірі 105 791 грн. 50 копійок.
У задоволенні іншої частини зустрічних позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Хоменка І. М. задоволено частково, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя скасовано. Ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. 
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_3  право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023  року в частині вирішення вимоги про стягнення компенсації з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсації за частку в спільному майні та в частині відмови у задоволенні вимог залишено без змін.
Судові витрати по справі залишено за сторонами. 
Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав заява про роз`яснення постанови суду від 15 серпня 2023 року. 
Заявник вказував, що йому є незрозумілим судове рішення в частині розподілу судових витрат, а тому він просить роз`яснити, хто саме із учасників справи має сплачувати судові витрати.
В частині розподілу судових витрат апеляційний суд зазначив: «Враховуючи те, що за наслідками розгляду справи в суді апеляційної інстанції було частково задоволено як первісний, так і зустрічний позови, предметом яких є поділ спільного сумісного майна подружжя, колегія суддів вважає за можливе залишити понесені судові витрати за сторонами.».
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18  вересня 2023 рокуу задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року відмовлено.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що постановою апеляційного суду за наслідками розгляду справи в суді апеляційної інстанції було частково задоволено як первісний, так і зустрічний позови, предметом яких є поділ спільного сумісного майна подружжя, і обидві сторони понесли судові витрати, то підстави для їх відшкодування на користь будь-якої зі сторін відсутні. Рішення суду щодо залишення судових витрат за сторонами, які їх понесли, не є таким, що підлягає виконанню, а тому підстав, передбачених статтею 271 ЦПК України, для його роз`яснення немає.
12 жовтня 2023 року (згідно штемпеля на поштовому конверті) представник ОСОБА_1 - адвокат Хоменко І. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасуватиухвалу Київського апеляційного суду від 18 вересня 2023 року, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.
Касаційна скарга мотивована тим, що зміст постанови апеляційного суду заявнику не зрозумілий, оскільки ним подано заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд при винесенні постанови в порушення статті 141 ЦПК України не вирішив питання щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу.
Згідно із частиною першою статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову                                 у відкритті касаційного провадження).
Касаційна скарга подана з дотриманням строку, передбаченого частиною першою статті 390 ЦПК України, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення її заяви про роз`яснення постанови апеляційного суду, оскільки приватний виконавець не є стороною у  справі, так як приватний виконавець не здійснює захист своїх особистих інтересів, він не є учасником справи, отже не є суб`єктом справляння судового збору, а розподіл судових витрат здійснюється виключно між сторонами.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з таких мотивів.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення (частини перша статті 271 ЦПК України).
Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання (частини друга статті 271 ЦПК України).
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 904/2526/18 (провадження № 12-272гс18) зазначено, що «роз`яснення судового рішення - це засіб виправлення недоліків судового акта, який полягає в усуненні неясності судового документа. Тобто йдеться про викладення судового рішення у більш ясній і зрозумілій формі. Необхідність такого роз`яснення випливає з обставин неоднозначного розуміння рішення суду з метою його виконання. Здійснюючи роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушується питання про зміну рішення, або про внесення до нього нових даних, або про роз`яснення мотивів прийняття рішення, або фактично про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд відмовляє в роз`ясненні рішення. Частиною другою статті 245 ГПК України встановлено, що подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Із зазначеної норми вбачається, що роз`ясненню підлягають не всі судові рішення, а лише ті, які підлягають виконанню, порядок здійснення якого визначено Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».
В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року в справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65цс20) вказано, що «необхідність роз`яснення судового рішення може бути зумовлена його нечіткістю в резолютивній частині, коли воно є неясним та незрозумілим для осіб, стосовно яких воно ухвалене, або які будуть здійснювати його виконання. Тобто це стосується випадків, коли рішення містить положення, які викликають суперечки щодо його розуміння та під час його виконання. Отже, в ухвалі про роз`яснення судового рішення суд викладає більш повно та зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не змінюючи при цьому суті рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Водночас суд, роз`яснюючи рішення, не вносить зміни в існуюче рішення. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 271 ЦПК України подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Зі змісту цієї норми убачається, що роз`ясненню підлягають не всі судові рішення, а лише ті, які підлягають виконанню, зокрема, у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для роз`яснення постанови від 15 серпня 2023 року в частині розподілу судових витрат відсутні, оскільки рішення суду щодо залишення судових витрат за сторонами, які їх понесли, не є таким, що підлягає виконанню, а тому підстав, передбачених статтею 271 ЦПК України, для його роз`яснення немає.
Касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а зводиться до незгоди заявника із ухваленим судовим рішенням та власного тлумачення норм чинного ЦПК України, якими врегульовано питання роз`яснення судового рішення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
Керуючись статтями 390, 392 ЦПК України, частиною першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , підписану представником Хоменком Іваном Миколайовичем , на ухвалу Київського апеляційного суду від 18  вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_4 , про поділ спільного майна подружжя.
Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                            М. М. Русинчук
                                                                                                                        І. О. Дундар 
                                                                                                                        В. І. Крат