КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 752/22872/19                                                                        Головуючий у суді І інстанції: Плахотнюк К. Г.
провадження №22-ц/824/14209/2023                                                        Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 листопада 2023 року                                                                                               м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І., 
секретар судового засідання: Гайдаєнко В.С., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Анісімова Олега Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування,
 
ВСТАНОВИВ:
 
04.11.2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та встановлення порядку користування до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ..
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачами зазначено, що вони є власниками 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Зазначена квартира складається з трьох ізольованих житлових кімнат площею 17,3 кв.м., 12,3 кв.м., 12,2 кв.м. Власниками 2/3 частин цієї ж квартири є ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .. Зазначена квартира належить на праві приватної власності сторонам у справі на підставі свідоцтва про право власності на житло, що видане 11.01.1998 року Державною адміністрацією Московського району.
Позивачка до вступу у шлюб проживала у зазначеній квартирі та займала кімнату площею 17,3 кв.м. Наразі бажають повернутися до своєї квартири, однак відповідачі у справі перешкоджають у реалізації цього права.
Просили усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення до зазначеної квартири; встановити порядок користування житловим приміщенням та виділити їм у користування кімнату площею 17,3 кв.м., жилові кімнати площею 12,3 кв.м., 12,2 кв.м. залишити у користуванні відповідачів, приміщення кухні площею 8,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв.м., туалету площею 1,2 кв.м., коридору площею 13,5 кв.м., кладовки площею 0,7 кв.м. залишити у загальному користуванні; стягнути з відповідачів на їх користь судові витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2022 року задоволено частково.
Усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768 гривень 80 копійок.
Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Анісімов Олег Юрійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення в якому відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вказавши на можливість захисту своїх інтересів шляхом звернення в суд за стягненням відповідної грошової компенсації за свою частку у праві власності на квартиру.
Обгруновуючи доводи апеляційної скарги представник апелянта вказував на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, а тому вважає, що дана обставина є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.
Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги також вказував на те, що при винесенні рішення суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а саме суд не з`ясував яка кількість осіб, включаючи але не обмежуючись відповідачами, користується вказаною в рішенні квартирою, стать цих осіб, можливість спільного користування квартирою зважаючи на ці фактори. Зазначив, що у ОСОБА_1 є неповнолітній син та доросла дочка, і онучка, які в тому числі проживають у вказаній квартирі, також і ОСОБА_6 є неповнолітній син.
Вказував на те, що позивачка ОСОБА_2 добровільно перестала користуватися відповідною квартирою більше 34 років тому, позивач ОСОБА_3 ніколи не користувався відповідною квартирою. Комунальні платежі ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_3 не сплачували ніколи, не приймали участь в поточних ремонтах і облаштуванні квартири, потреби проживання в спірній квартирі не мають так, як мають постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Однак судом першої інстанції ці факти не були з`ясовані та залишені поза увагою при прийнятті рішення.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовані також тим, що суд першої інстанції в рішенні вказував, що позивачка ОСОБА_2 проживала у оспорюваній квартирі в кімнаті площею 17,3 кв.м., однак жодних доказів на підтвердження цього факту позивачка ОСОБА_2 не надала і цей факт не підтверджений жодним іншим чином.
В обґрунтування доводів апеляційної представник апелянта зазначив те, що в позовній заяві та і рішенні суду, вказано, що позивач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_3 володіють 1/3 вказаної квартири, однак на переконання представника апелянта кожен володіє 1/6 часткою відповідної квартири, при цьому кожен із них має свої права, обов`язки та законні інтереси і відповідно цей факт мав бути також врахований при розгляді можливості спільного користування і можливого виділу в натуру і розгляді компенсацій.
Відзив у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
13 листопада 2023 року на електронну адресу Київського апеляційного суду надійшли письмові пояснення від представника ОСОБА_2 - адвоката Дубчака Віталія Анатолійовича, просив у задоволенні вимог апеляційної скарги представника відповідача - адвоката Анісімова О.Ю. відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
13 листопада 2023 року до Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 , в якій остання просила розглядати справу за її відсутності, а також її представника. Також просила винести постанову, якою у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що у справі, що розглядається мають місце перешкоди позивачам з боку відповідачів у користуванні житловим приміщенням. Зазначена обставина визнана відповідачем, який надіслав до суду першої інстанції відзив, а також відображена у листуванні між сторонами щодо досудового варіанту вирішення спору. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до зазначеної квартири, підлягає задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо встановлення порядку користування житловим приміщення, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що у зазначеній квартирі неможливо виділити у користування кожному зі співвласників у натурі частини спірного нерухомого майна, розмір яких був би співмірним розміру частки у праві власності на спільне майно, без порушення їх прав, а тому вимога про встановлення порядку користування житловим приміщенням у запропонованому позивачами варіанті, а саме: виділити їм у користування кімнату площею 17,3 кв.м., житлові кімнати площею 12,3 кв.м., 12,2 кв.м. залишити у користуванні відповідачів, приміщення кухні площею 8,3 кв.м., ванної кімнати площею 2,7 кв.м., туалету площею 1,2 кв.м., коридору площею 13,5 кв.м., кладовки площею 0,7 кв.м. залишити у загальному користуванні, не підлягають задоволенню судом.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).
Так, відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Частинами першою, другою статті 355 ЦК України передбачено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Статтею 358 ЦК України регламентовано правила здійснення правомочностей співвласниками об`єкта права спільної часткової власності. Зокрема, передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Зі змісту наведеної норми закону можна зробити висновок, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Вказана норма матеріального права свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є власниками 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Зазначена квартира складається з трьох ізольованих житлових кімнат площею 17,3 кв.м., 12,3 кв.м., 12,2 кв.м. Власниками 2/3 частин цієї ж квартири є ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ..
Зазначена квартира належить на праві приватної власності сторонам у справі на підставі свідоцтва про право власності на житло, що видане 11.01.1998 року Державною адміністрацією Московського району у рівних частках
Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила, що до вступу у шлюб проживала у зазначеній квартирі та займала кімнату площею 17,3 кв.м. Наразі позивачі бажають повернутися до своєї квартири, однак відповідачі у справі перешкоджають у реалізації цього права.
З матеріалів справи вбачається, що позивачі у досудовому порядку намагались врегулювати житловий спір шляхом надсилання пропозицій щодо встановлення порядку користування квартирою без її поділу у натурі та просили виділити їм у користування житлову кімнату, площею 17,3 кв.м., якою позивачка користувалась з 1980 року, проте останні відмовились від добровільного врегулювання цього спору.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачі мають право користування житловим приміщенням, а обставини щодо вчинення їм перешкод доведені належними та допустимими доказами.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що житлова площа складає 41,8 кв.м. (17,3 кв.м.+12,3 кв.м.+12,2 кв.м.). У 6 співвласників квартири рівні частки, отже на кожного з власника припадає 6,96 кв.м. житлової площі (41,8 / 6 = 6,96 кв.м.). Позивачі бажають собі у користування кімнату 17,3 кв.м., при тому, що на них двох по закону припадає 13,93 кв.м.. Отже спосіб користування квартирою запропонований позивачами, порушує права відповідачів, адже їх залишається менше кв.м. у користуванні житлової площі.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо неможливості встановити такий порядок користування квартирою, про який заявляли позивачі, оскільки це призведе до порушення прав співвласників.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки зазначені твердження скаржника не впливають на правильність висновків суду та вирішення спору по суті, крім того в матеріалах справи наявна розписка представника відповідача, який зобов`язаний передати повістки іншим відповідачам, що є членами родини.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що справа розглядається судом з листопада 2019 року, про хід справи відповідачів належним чином неодноразово повідомлялися із долученням власної позиції на підтвердження заперечень. Між тим, право на участь та відновлення порушених прав відповідачів було реалізовано в суді апеляційної інстанції. 
У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції вважає доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права безпідставними.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка ОСОБА_2 добровільно перестала користуватися відповідною квартирою більше 34 років тому, а позивач ОСОБА_3 взагалі ніколи не користувався відповідною квартирою, а також те, що останні не сплачували комунальні платежі, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вони не стосуються предмета доказування в даній справі та не впливають на право позивачів користуватися належним їм майном та її вселення.
Між тим суд апеляційної інстанції зазначає, що існування між сторонами неприязних відносин, не можуть слугувати підставою для обмеження чи припинення права позивачів на користування належною їм часткою у праві спільної часткової власності на житлове приміщення.
Посилання скаржника, як на підставу для відмови у вселенні позивачів, на факт проживання в квартирі членів сім`ї відповідача, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки дані обставини не наділяють користувача правом чинити перешкоди іншому співвласнику в користуванні належному йому на праві власності житлом.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнові та житлові права позивачів були порушені відповідачами.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та вірно застосував до спірних правовідносин що виникли між сторонами положення ст.ст. 317, 319, 358, 369 ЦК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд, 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу адвоката Анісімова Олега Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 березня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повний текст постанови складено «15» листопада 2023 року.

Головуючий суддя                                                                 Л.П. Сушко

Судді                                                                                       Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                                                                                                                                                                           В.І. Олійник