ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/3748/23	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Принцевської Н.М.;
суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м.Одеса, пр-т Шевченка, 29)

Секретар судового засідання (за дорученням головуючого судді): Соловйова Д.В.;
За участю представників сторін:
Від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради – Курлович О.О.;
від Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради – Явченко Д.В.;
від Приватного підприємства „ЛІРА" – Жучкова С.І., Дацька Л.А. (директор);
від Комунальної установи муніципальної служби комунальної власності Одеської міської ради – не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства „ЛІРА"
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.09.2023 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову (вх. № 2-1268/23 від 23.08.2023)
по справі №916/3748/23
за позовом Приватного підприємства „ЛІРА"                              
до відповідачів:
- Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради;
- Департаменту комунальної власності Одеської міської ради;
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Комунальної установи муніципальної служби комунальної власності Одеської міської ради 
про визнання незаконним та скасування частково рішення,
(суддя місцевого господарського суду: Бездоля Д.О., Господарський суд Одеської області, м. Одеса, проспект Шевченка, 29), 

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.09.2023 по справі №916/3748/23 в задоволенні заяви Приватного підприємства “ЛІРА” про забезпечення позову /вх. № 2-1268/23 від 23.08.2023 року/ у справі № 916/3748/23 відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду, ПП «ЛІРА» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.09.2023 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ПП «ЛІРА» про забезпечення позову в повному обсязі.
Апелянт вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам Закону, необґрунтована та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі, оскільки ухвала прийнята судом з неповнотою встановлення обставин, які мають значення для справи та неправильністю встановлення обставин, які мають значення для справи.
На думку заявника апеляційної скарги, суд першої інстанції не дослідив, чи не призведе невжиття заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. Скаржник вказує, що у поданій ним заяві про забезпечення позову наявні фактичні обставини, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, які підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами по справі.
ПП «ЛІРА» у скарзі зазначає, що відповідачі двічі під час воєнного стану, за наявності двох господарських справ щодо предмету спору, діючого орендаря –ПП «ЛІРА», невід`ємних поліпшень, здійснених позивачем, суперечливих рішень Одеської міської ради – приймали рішення про аукціон спірного майна. Незаконність дій відповідача по справі прямо встановлюється діючим законодавством України та відповідним роз`ясненням служби підтримки напряму аукціонів Prozzoro Продажі.
На переконання позивача, за Договором оренди комунального майна відповідачі прийняли на себе обов`язок закінчити дію Договору оренди №7/004 строком до 07.02.2022 шляхом приватизації комунального майна орендарем – позивачем.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП „ЛІРА" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.09.2023 по справі №916/3748/23, встановлено учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, призначено розгляд справи №916/3748/23 за апеляційною скаргою ПП „ЛІРА" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.09.2023 на: 16.10.2023 року о 14-00 год.
04.10.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є безпідставними та необґрунтованими, а ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та такою, що прийнята із дотриманням норм матеріального та процесуального права.
В судовому засіданні представники Приватного підприємства “ЛІРА” підтримали доводи та вимоги, викладені ними письмово, представник Одеської міської ради підтримав правову позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу Департаментом комунальної власності Одеської міської ради. Представник Комунальної установи муніципальної служби комунальної власності Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини неявки, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).
Враховуючи викладене, з огляду на те, що явка представників учасників справи судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представника третьої особи, яка не з`явилась, за наявними в ній матеріалами.
За нормами ч.1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.  
Відповідно до вимог ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ПП «ЛІРА» звернулось до Господарського суду Одеської області із позовною заявою /вх. № 4260/23 від 28.08.2023 року/ до Територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради, в якій просить:
-      визнати незаконним та скасувати частково пункти 1,2, підпункт 1 Рішення Одеської міської ради № 1319-УІІІ від 19.07.2023 року «Про схвалення Переліку об`єктів малої приватизації комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які підлягають приватизації у 2023 році, та приватизації цих об`єктів», в частині визначення способу приватизації шляхом аукціону приміщень, окремо розташованих будівель та споруд, що розташовані за адресою м. Одеса, вул. Семена Палія, 70, приміщення 501а, нежилі приміщення першого поверху 353,6 кв.м., які знаходяться в 1 оренді позивача Приватного підприємства «Ліра» згідно договору оренди № 7/004 (нова редакція) від 07.03.2019 року.
-      визнати частково незаконним та скасувати Рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 102 від 30.03.2023 «Про закріплення за Комунальною установою «Муніципальна служба комунальної власності Одеської міської ради» на праві оперативного управління нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Одеси - приміщень, окремо розташованих будівель та споруд» в пункті 7 Додатку до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 30.03.2023 № 102, переліку нерухомого майна комунальної власності територіальної громади м. Одеси - приміщень, окремо розташованих будівель та споруд, що підлягають закріпленню за Комунальною установою «Муніципальна служба комунальної власності Одеської міської ради» на праві оперативного управління приміщення, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Семена Палія, 70, приміщення 501а, нежилі приміщення першого поверху 353,6 кв.м;
-   визначити спосіб приватизації комунального майна окремо розташованих будівель та споруд, що розташовані за адресою м. Одеса, вул. Семена Палія, 70, приміщення 501а, нежилі приміщення першого поверху 353,6 кв.м., шляхом включення до Переліку об`єктів малої приватизації комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які підлягають приватизації у 2023 році, шляхом викупу орендарем ПП «Ліра», який здійснив невід`ємні поліпшення в розмірі 31,3% ринкової вартості орендованого майна за згодою орендодавця, як умову закінчення договору оренди № 7/004 від 07.03.2019 року.
23.08.2023 за вх.№2-1268/23 до Господарського суду Одеської області надійшла заява Приватного підприємства „ЛІРА" про забезпечення позову, в якій заявник просить суд забезпечити позов шляхом:
- накладання арешту на нежилі приміщення першого поверху, об`єкт житлової нерухомості, які знаходяться в оренді ПП «Ліра» загальною площею 353.6. кв. м. Одеська обл., м. Одеса, вулиця Палія Семена, будинок 70, приміщення 501а., зареєстровані за реєстраційним номером 2105257251101 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради, код ЄДРПОУ: 26597691;
- часткового зупинення дії рішення Одеської міської ради №1319-VIII від 19 липня 2023 «Про схвалення Переліку об`єктів малої приватизації комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які підлягають приватизації у 2023 році та приватизацію цих об`єктів» в частині підпункту 1 пункту 1 та пункту 2 стосовно включення об`єкту приватизації нежилих приміщень першого поверху, загальною площею 353,6 кв.м. вул. Палія Семена, 70, приміщення 501а, шляхом продажу на аукціоні, до ухвалення судового рішення по справі.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову ПП "ЛІРА" посилається на те, що 19 липня 2023 року прийнято рішення Одеської міської ради № 1319-VІІІ від 19.07.2023, згідно з п. 1 якого схвалено Перелік об`єктів малої приватизації комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які підлягають приватизації у 2023 році, п.п.1 п.1 цього рішення зазначена назва об`єкта та адреса - м. Одесі: нежилі приміщення першого поверху, загальною площею 353,6 кв.м., вул. Семена Палія, 70, приміщення 501а. Пунктом 2 цього рішення зазначено: приватизувати об`єкти у пунктах 1-6 цього рішення, шляхом продажу на аукціоні.
На переконання позивача, у випадку незадоволення його заяви, останньому неможливо буде захистити свої права в рамках однієї судової справи.
Як зазначалося раніше, ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.09.2023 по справі №916/3748/23 в задоволенні заяви Приватного підприємства “ЛІРА” про забезпечення позову /вх. № 2-1268/23 від 23.08.2023 року/ у справі № 916/3748/23 відмовлено.
Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що такий захід забезпечення позову як накладення арешту на майно обмежує право особи користуватися та розпоряджатися майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу. Оскільки у даному спорі позивачем заявлено позовні вимоги немайнового характеру, то господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту.
Стосовно вимог заявника про вжиття заходів забезпечення позову шляхом часткового зупинення дії рішення Одеської міської ради №1319-УIII від 19 липня 2023 «Про схвалення Переліку об`єктів малої приватизації комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які підлягають приватизації у 2023 році та приватизацію цих об`єктів», господарський суд вказав, що такий вид заходу забезпечення позову як часткове зупинення дії Рішення Одеської міської ради, що просить вжити заявник у даній заяві, не відповідає приписам частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України.
Судова колегія, проаналізувавши доводи і мотиви апеляційної скарги, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали, погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Забезпечення позову -   це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.
Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Статтею 136 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених   ст. 137 цього Кодексу     заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
В силу приписів ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України   позов забезпечується:
1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;
6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;
7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору;
8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;
9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;
10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
За приписами ч. 1   ст. 140 Господарського процесуального кодексу України   заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 5, 6   ст. 140 Господарського процесуального кодексу України   залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.
При вжитті таких заходів суд повинен з`ясувати наявність зв`язку між конкретним видом забезпечувальних заходів і предметом відповідної позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Крім того, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4     ст. 137 Господарського процесуального кодексу України).
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Колегія суддів зазначає, що обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення балансу інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених   ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Наведена правова позиція викладена і у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, і у постановах Верховного Суду від 16.03.2020 у справі №916/3245/19, від 16.10.2019 у справі №904/2285/19.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача.
При вжитті таких заходів суд повинен з`ясувати наявність зв`язку між конкретним видом забезпечувальних заходів і предметом відповідної позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Таким чином, заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду за наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу  забезпечення позову.
При цьому, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість заподіяння шкоди позивачу без наведення відповідного обґрунтування ухилення відповідної особи від виконання судового рішення не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду за наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод        “Право на ефективний засіб юридичного захисту” встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. Вжиття заходів забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.
Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі “Пантелеєнко проти України” засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі “Дорани проти Ірландії”, було зазначено що поняття “ефективний засіб” передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 висловлено правову позицію про те, що необхідність застосування заходів   забезпечення позову   випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення   позову.
Як вбачається з обставин справи,    позивачем заявлено позовні вимоги немайнового характеру.
При цьому предметом заявленого позову у даній справі є часткова незаконність рішення Одеської міської ради № 1319-VІІІ від 19.07.2023 року, рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 102 від 30.03.2023, а також визначення способу приватизації комунального майна окремо розташованих будівель та споруд.
Таким чином, судове рішення у разі задоволення таких вимог не вимагатиме примусового виконання. Тому в даному випадку застосуватися та досліджуватися повинна така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до   забезпечення позову   дотримується принцип співвіднесення виду заходу до   забезпечення позову   із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення   позову   та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
В немайнових спорах має досліджуватися питання, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18).
При розгляді заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, слід враховувати практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Арешт майна — накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.
Такий захід забезпечення позову, як накладення арешту на майно, обмежує право особи користуватися та розпоряджатися майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу.
Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивачем заявлено позовні вимоги немайнового характеру, а обраний захід забезпечення позову у вигляді арешту майна жодним чином не співвідноситься з предметом спору (рішенням місцевої ради), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту.
Крім того, вірним є висновок місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову шляхом часткового зупинення дії рішення Одеської міської ради №1319-УIII від 19 липня 2023 «Про схвалення Переліку об`єктів малої приватизації комунальної власності територіальної громади м. Одеси, які підлягають приватизації у 2023 році та приватизацію цих об`єктів», оскільки частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України передбачено види заходів забезпечення позову.
Такий вид заходу забезпечення позову як часткове зупинення дії Рішення Одеської міської ради, що просить вжити заявник у даній заяві, не відповідає приписам частини першої статті 137 Господарського процесуального кодексу України, що виключає можливість задоволення вимоги ПП «ЛІРА» в цій частині.
При цьому, під час вирішення питання щодо   забезпечення позову   обґрунтованість   позову   не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про   забезпечення позову   (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що доводи апелянта зводяться до незгоди з рішенням Ради та стосуються розгляду справи по суті, однак судом переглядається ухвала суду першої інстанції в частині обґрунтованості застосування/незастосування заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим оцінка відповідним доводам апеляційної скарги колегією не надається. 
Крім того, судом першої інстанції правомірно зазначено, що не допускається забезпечення позову у спорах, що виникають у корпоративних відносинах шляхом заборони проводити загальні збори акціонерів або учасників господарського товариства та приймати ними рішення, крім заборони приймати конкретні визначені судом рішення, які прямо стосуються предмета спору. Оскільки заявником не враховано, що положення п. 1 ч. 5 ст. 137 ГПК України, які заявник цитує у своїй заяві, стосуються саме спорів, що виникають у корпоративних відносинах, однак даний спір Приватного підприємства “ЛІРА” не є корпоративним спором.
З огляду на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі здебільшого є такими, що стосуються розгляду спору по суті, а, як зауважив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 13.01.2020 року у справі № 910/12879/19, вирішуючи питання про необхідність застосування заходу із забезпечення позову,   суд не повинен робити висновків про існування або відсутність підстав для задоволення позову.
Судова колегія вважає, що доводи апелянта стосовно порушення судом норм процесуального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції, та не спростовують вірних висновків суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у даній справі.
Відтак, ухвала Господарського суду Одеської області від 07.06.2023 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі №916/3957/21 є такою, що постановлена з дотриманням вимог процесуального закону, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для її скасування.
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Згідно   ст.276 Господарського процесуального кодексу України    суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив його з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин судова колегія вважає, що апеляційна скарга     Приватного підприємства „ЛІРА" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.09.2023 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову (вх. № 2-1268/23 від 23.08.2023) по справі №916/3748/23 задоволенню не підлягає, а ухвала суду залишається без змін.
Відповідно до   ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст.  129,  136-140,  269,  270,  271, 275,  276, 281-284  Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну   скаргу Приватного підприємства „ЛІРА" на ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.09.2023 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову (вх. № 2-1268/23 від 23.08.2023) по справі №916/3748/23 залишити без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 01.09.2023 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню згідно зі ст.  255, п. 2 ч. 1 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 20.10.2023 року.

Головуючий суддя:                                                  Н.М. Принцевська                 

Судді:                                                                                    Г.І. Діброва

                                                                                  А.І. Ярош