КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи:755/2553/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3453/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ  
 
03 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
                  головуючий  - Немировська О.В.,
                  судді - Желепи О.В.,  Мазурик О.Ф.
                  секретар - Ольшевський П.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну  справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Сьома Київська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом недійсними, стягнення грошових коштів, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року, 
 
встановив:
у лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними  свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 квітня 2017 року за реєстровим №1-533 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05 квітня 2017 року за реєстровим №1-539, визнати за ним право на спадщину за законом на частину спадкового майна після смерті його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з відповідача на його користь суму вартості нерухомого майна та грошових вкладів - 158 441 грн. 79 коп.  
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року у задоволенні позову було  відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій  просить рішення скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне  з`ясування судом  обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду  обставинам справи.
Від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Бабій Г.В.   надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись  на його законність та обґрунтованість.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_2 -   Бабій Г.В. , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач  вказував  на те, що 05 березня 2003 року  мати позивача ОСОБА_3 заповідала своєму сину ОСОБА_1 та своїй доньці ОСОБА_2 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 в рівних частинах кожному. ІНФОРМАЦІЯ_2    ОСОБА_3 померла, в зв`язку з чим позивач на початку квітня 2017 року звернувся до державного нотаріуса Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. з заявою про прийняття спадщини, де йому стало відомо про існування іншого заповіту, що був складений 12 липня 2007 року, за яким  ОСОБА_3 на випадок її смерті заповіла все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона по закону матиме право відповідачу - ОСОБА_2 . Вказаний заповіт був посвідчений 12 липня 2007 року  Секретарем сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г. М., зареєстрований в реєстрі за № 90. Загальна вартість спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_3 , становить 633 767, 17 грн. та складається з: грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями в розмірі на загальну суму 32 753 грн. 17 коп., квартири АДРЕСА_2 , вартість якої на 17.06.2017 становила 601 014 грн. 
05 квітня 2017 року  державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гасс В. Ю. ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями на загальну суму 8 188, 29 грн.,  свідоцтво про право на спадщину за законом на   вказаної квартири, зареєстрованого в реєстрі за номером 1-533 на загальну суму 150 253, 50 грн.;  ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями на загальну суму 24 564, 88 грн., зареєстрованого в реєстрі за номером 1-539; свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/4 даної квартири, зареєстрованого в реєстрі за номером 1-538 на загальну суму 450 760 грн. 50 коп. Відповідно до виданих документів позивач, ОСОБА_1 , отримав частину всього майна, що становить 158 441, 79 грн., з яких 8 188, 29 грн. - грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаціями та 150 253, 50 грн. - вартість нерухомого майна; відповідач, ОСОБА_2 відповідно - 3/4 , що становить 24 564, 88 грн. - грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаціями та 450 760, 50 грн. вартість квартири.
Зазначав, що 17 червня 2017 року позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, за яким відчужено зазначену вище квартиру. Продаж здійснено за 601 014, 00 грн., кошти розподілені у відповідних частках:  ОСОБА_2 -  450 760, 50 грн., а ОСОБА_1 - 150 253, 50 грн. У квітні 2017 року він  звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовною заявою про визнання заповіту недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, стягнення грошових коштів.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року позов задоволено. Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року рішення суду першої інстанції від 22 квітня 2020 року в частині визнання недійсним заповіту від 12 липня 2007 року,  визнання права на спадщину на частину квартири АДРЕСА_2 , та на частину грошових вкладів, і стягнення коштів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. При цьому, судами першої та апеляційної інстанції встановлено  нікчемність заповіту від 12 липня 2007 року. Враховуючи, що заповіт від 12 липня 2007 року є нікчемним, спадкування має відбуватися за законом, що стало передумовою для звернення до суду із даним позовом.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 вересня 2022 року у задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову,  суд першої інстанції виходив з того, що позивач після отримання свідоцтва про право на спадщину на частину спадкового майна за погодженням з іншим спадкоємцем - ОСОБА_2 , здійснили 17.06.2017 відчуження успадкованої квартири. Після відчуження вказаного майна у січні 2018 року позивачем було подано до суду позов про визнання недійсними заповіту,  свідоцтва про право на спадщину за реєстровим №1-538 та свідоцтва про право на спадщину за реєстровим №1-534, визнання права на частину спадкового майна та стягнення коштів з ОСОБА_2 .  З даним позовом про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за реєстровим №1-533 та за реєстровим №1-539, позивач звернувся у лютому 2021 року, з пропуском строку позовної давності. 
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 15, 16, 2256, 257, 261, 267,  1261 ЦК України. 
Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
В ч. 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину, або не прийняти її. 
За положеннями частин 1 та 2 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України). 
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 .
За життя ОСОБА_3 05 березня 2003 року  склала заповіт, який був посвідчений державним нотаріусом Сьомої державної нотаріальної контори Савченко М.А. та зареєстрований в реєстрі за № 3у-665, відповідно до якого остання  на випадок своєї смерті належну їй квартиру АДРЕСА_2 заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівних долях.
12 липня 2007 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений секретарем Старостинецької сільської ради Погребищенського району Вінницької області Джурою Г.М. та зареєстровано в реєстрі за № 90, за яким вона  на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: все майно де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, на що вона по закону матиме право заповіла ОСОБА_2 .
Матеріалами справи встановлено, що 05 квітня 2017 року державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Гасс В.Ю. було видано: ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 1-533 та на частку грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБВ № 10026/02 (№ 5398/013) на рахунках № 91551/29953 - 2 035,70 гривень, 91551/29952 - 6 229,15 грн., у ТВБВ № 10026/026 (№ 7989/03228) на рахунках № 9760/18586 - 3 465,00 грн., № 9760/2774  - 876,95 грн., № 26204018845926  (№ 22511)  - 20 146,37 грн., зареєстрованого в реєстрі за № 1-534; ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на часток квартири АДРЕСА_2 , зареєстрованого в реєстрі за №1-538 та на часток грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться у ТВБВ №10026/02 (№ 5398/013) на рахунках № 91551/29953 - 2 035,70 грн., № 91551/29952 - 6 229,15 грн., у ТВБВ № 10026/026 (№ 7989/03228) на рахунках № 9760/18586  - 3 465,00 грн., № 9760/2774  - 876,95 грн., № 26204018845926 (№ 22511)  - 20 146,37 грн., зареєстрованого в реєстрі за № 1-539.
З наведеного вбачається, що позивач ОСОБА_1 отримав спадкового майна, а відповідач  ОСОБА_2 - спадкового майна.
 Звертаючись в січні 2018 року до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом, ОСОБА_1   просив суд визнати недійсними  заповіт від 12 липня 2007 року; визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.04.2017   за реєстровим № 1-538 недійсним; визнати свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.04.2017  за реєстровим № 1-534 недійсним; визнати право на спадщину за законом на частку грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, визнати право на спадщину за законом на частину спадкової квартири; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 158 441,79 гривень, з яких: 150 253,50 гривень - вартість нерухомого майна та 8 188,29 гривень - суму грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року у цивільній справі №755/556/18 вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1   були задоволені.
Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020  року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним заповіту від 12 липня 2007 року, визнання права на спадщину на частину квартири АДРЕСА_2 , та на частину  грошових вкладів і стягнення коштів. В іншій частині рішення було залишено без змін.
При цьому, суд апеляційної інстанції погодився з судом першої інстанції, та встановив, що з огляду на наявний висновок експерта, що підпис від імені ОСОБА_3 у заповіті від 12 липня 2007 року виконаний не нею, а іншою особою, слід зробити висновок, що заповіт вчинений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а відтак є нікчемним. Враховуючи, що заповіт від 12 липня 2007 року є нікчемним, спадкування має відбуватися за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_3 є позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 .
Згідно ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Крім того, як вбачається із матеріалів справи, встановлено рішеннями судів та не заперечується сторонами, 05 квітня 2017 року було видано чотири свідоцтва про право на спадщину. 
У відповідності до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом, відтак усі чотири свідоцтва про право на спадщину можуть бути визнані недійсними, оскільки були видані з урахуванням заповіту від 12 липня 2007 року,  який у судовому порядку був визнаний нікчемним.
Відповідно до положень ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Статтею 257 ЦК України  визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно ч. 1 чт. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, про що відповідачем було подану відповідну заяву.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Перебіг  позовної давності потрібно пов`язувати  із фактом  видачі свідоцтва  про право на спадщину другому із спадкоємців, а у разі якщо  спадкоємець, права та  інтереси якого порушені видачею такого свідоцтва, доведе, що про існування  такого свідоцтва, яким  порушуються його права, йому стало відомо пізніше, то перебіг позовної давності  варто пов`язувати саме з таким моментом (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі №385/321/20).   
З позовної заяви слідує, що   05.04.2017  позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на  грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями та свідоцтво про право на спадщину за законом на  квартири; відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на  грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на  квартири. Відтак перебіг строку позовної давності почався з дня отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину, тобто з 05.04.2017, в той час як із даним  позовом  позивач звернувся 05 лютого 2021 року, тобто  після закінчення строку позовної давності. Також, після завершення  оформлення  своїх спадкових прав,  позивач і відповідач здійснили продаж спадкової квартири  17 червня 2017 року у відповідних частках.
15.07.2021  представником  відповідача - Бабій Г.В.   була подана заява про застосування строку позовної давності  у даній справі, в якій  було зазначено, що про порушене своє право позивачу стало відомо ще в квітні 2017 року, разом з тим з даним позовом останній звернувся лише в лютому 2021 року.
Позивачем подана заява про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, в якій, в обґрунтування пропуску строку позовної давності, він посилався на те, що з січня 2020 року по січень 2021 року  хворів на тяжку хворобу, яка позбавила можливості останнього подати позовну заяву у відповідний строк. На підтвердження вказаних обставин надав суду виписку з медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що надані документи  не свідчать про тривалі розлади здоров`я, що стали перешкодою для звернення до суду у встановлений законом строк для захисту своїх порушених прав, а також  не свідчать і про те, що особа не могла у повній мірі усвідомлювати реальне настання несприятливих наслідків через  розлади зі здоров`ям, оскільки у вказаний час тривав інший судовий процес. При цьому,  позивачем не наводяться обставини, через які  він не міг змінити та доповнити  позовні вимоги у рамках наявного судового процесу.
Також, судом першої інстанції було вірно зазначено про те, що з 15 лютого 2018 р. ОСОБА_1 надавалася правова допомога адвокатським бюро «Дерій і Партнери», адвокат Дерій А.С. брала участь і у даній цивільній справі, відтак останній мав право отримати необхідну консультацію від адвоката, та не був позбавлений можливості звернутися до суду у встановлений законодавством строк для захисту свого цивільного права або інтересу.
Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним доказам надав належну правову оцінку та прийшов  до правильного висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.
Рішення суду відповідає вимогам норм матеріального та процесуального  права і не може бути скасованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги про те, що строк позовної давності для вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину є сам факт нікчемності правочину, який розпочався  з 22 квітня 2020 року, тобто з дня ухвалення рішення Дніпровським районним судом м. Києва, яким визнано недійсним заповіт від 12 липня 2007 року, не можуть бути підставою для скасування  рішення суду.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати  Верховного Суду  від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. 
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що на вказані правовідносини не розповсюджується позовна давність, так як в даному випадку  йдеться про триваюче правопорушення, яке притаманне  вимогам про усунення  перешкод у здійсненні та користування та розпорядження майном, колегією суддів відхиляються, оскільки  вони спростовуються висновком  Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 вересня 2022 року (справа №385/321/20) за яким  вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України. З огляду на те, що оспорювання свідоцтва відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності свідоцтва, тому на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тож сутність вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не може бути кваліфікована як негаторний позов».
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують та не впливають  на їх правильність.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми  матеріального права при дотриманні норм процесуального права,  доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін. 
   Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 вересня  2022 року  -  без змін.
 Постанова  набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена  до Верховного Суду в касаційному порядку  протягом 30 днів.
Повний текст постанови виготовлено 11 жовтня 2023 року.
 
Головуючий
 
Судді