КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И
 
14 грудня 2023 року                                                                                   м. Київ
 
Унікальний номер справи № 756/10790/22
Апеляційне провадження № 22-ц/824/16399/2023
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
     суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М., 
     за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 вересня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Шролик І.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Стрельченко Олена Володимирівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванов Андрій Валерійович про стягнення заборгованості за розпискою, -
 
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 28 грудня 2020 року у загальному розмірі 15 773,52 доларів США, що складається із суми позики - 15 000 доларів США та трьох відсотків річних - 773,52 доларів США.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що 28 грудня 2020 року ОСОБА_1 отримав у ОСОБА_2 в позику 15000 доларів США, про що свідчить власноруч складена ним боргова розписка. За умовами розписки ОСОБА_1 зобов`язався повернути грошові кошти в строк до 01 березня 2021 року. Проте кошти в строк не повернув, у зв`язку з чим, строк повернення вказаних коштів продовжено до 31 травня 2021 року, про що свідчить додатковий напис на розписці та підпис ОСОБА_1 . Однак, кошти так і не були повернуті.
У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за розпискою, позивач отримала виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В від 20 серпня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за № 6830 про стягнення з ОСОБА_1 невиплачених в строк грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США. Виконавчий напис був пред`явлений до примусового виконання. Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Івановим І.І. на підставі виконавчого напису відкрито виконавче провадження № 67099172. Не погоджуючись із виконавчим написом, відповідач ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 грудня 2021 року (справа № 756/19055/21) зупинено стягнення у виконавчому провадженні № 67099172. Тобто стягнення за борговою розпискою так і не відбулося, оскільки виконавче провадження, яке відкрите на підставі вчиненого на ній виконавчого напису, зупинено (т. 1 а.с. 1-5).
У травні 2023 року позивач подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 28 грудня 2020 року станом на 18  травня 2023 року у загальному розмірі 16 333,25 доларів США, що складається із суми позики - 15 000 доларів США та трьох відсотків річних - 1 333,25 доларів США (т. 1 а.с. 61-65).
У травні 2023 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Валька І.В. надійшов відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що розписка не містить інформації про отримання відповідачем коштів саме у позивача, не містить відомостей про передачу коштів в борг, строк та порядок їх повернення. Також зауважував, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року задоволено позов ОСОБА_1 та визнано виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Вказував, що виконавчий напис нотаріусом не вчинявся, його було підроблено, тому розписка не могла бути прикріплена до виконавчого напису (т. 1 а.с. 100-104).
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 08 вересня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Стрельченко О.В., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванов А.В. про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за борговою розпискою від 28 грудня 2020 року у загальному розмірі 14 401,00 доларів США, що складається з: заборгованості за позикою - 13 600,00 доларів США; 3 % річних за період з 01 червня 2021 року по 18 травня 2023 року в сумі - 801,47 доларів США. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 463,91 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено (т. 1 а.с. 206-210).
Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Валька І.В. про стягнення витрат на правничу допомогу у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського нотаріального округу Стрельченко О.В., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванов А.В. про стягнення заборгованості за розпискою - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 4 880,00 грн. (т. 1 а.с. 250-250б).
Не погодившись з рішенням районного суду, 16 жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Валько І.В. направив до суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 вересня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_1 13 600 доларів США основного боргу та 801,47 доларів США 3 % річних та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову (т. 2 а.с. 1-16).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми процесуального права. Враховуючи, що судом першої інстанції 08 червня 2023 року було закрито підготовче провадження у даній справі, тому суд дійшов хибного висновку, що заяву про збільшення позовних вимог у справі можна приймати під час розгляду справи по суті. Суд в порушення п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України не повернув змінену позовну заяву, чим необґрунтовано надав перевагу позивачу. 
Посилався на те, що відсутні підстави вважати, що розписка від 28 грудня 2020 року свідчить про укладення між сторонами договору позики. Вказував, що протоколи допиту свідків не можуть бути належними та допустимими доказами у справі, оскільки свідки є зацікавленими особами, крім того, свідки не можуть доводити відносини укладення письмового договору позики.
Також зазначав, що оскільки договору позики між сторонами укладено не було, тому немає підстав стягувати проценти за прострочення виконання боргового зобов`язання. Розписка не містить строку чи терміну повернення коштів, з вимогами про повернення коштів позивач не зверталася, тобто право позивача не порушено і позов є передчасним. Крім того, згідно з п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Боднар М.М. просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 вересня 2023 року залишити без змін (т. 2 а.с. 26-32).
 
Особи, якіберуть участьу справі,до судуне прибули,про часта місцерозгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Київського нотаріального округу Стрельченко О.В., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Іванов А.В. були сповіщені на зазначені ними поштові адреси. Повідомлення апелянта ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 - адвоката Боднар М.М. повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адрес місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Поряд з цим, апелянт  ОСОБА_1  був сповіщений повідомленням його представника - адвоката Валько І.В. завчасно - 13 листопада 2023 року про що є відмітка працівників пошти про вручення адресату особисто поштового відправлення. 14 листопада 2023 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Боднар М.М. надійшла письмова заява в які він підтвердив обізнаність з розглядом справи та просив провести судове засідання в режимі відео конференції, таке клопотання було задоволено ухвалою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2023 року, проте у призначений судом час розгляду справи заявник не вийшов на зв`язок із судом. 13 грудня 2023 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Валько І.В. подав клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на зайнятість в іншій справі об 14 год. 30 хв. 14 грудня 2023 року в Деснянському районному суді м. Києва, проте  доказів поважних причин неможливості явки до апеляційного суду на розгляд справи призначеної на 14 грудня 2023 року о 10 год.30 хв. не надав, не встановлено таких і судом    (т. 2 а.с. 25-51). 
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. 
Відповідно до частини 5 ст. 212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Поряд з цим, національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі "Мусієнко проти України", № 26976/06).
Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами укладено договір позики, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу розписки від 28 грудня 2020 року, відповідач не повернув позивачу частину коштів отриманих у борг в сумі 13 600,00 доларів США, у зв`язку з чим виникло прострочення боргового зобов`язання, що є підставою для стягнення 3 % річних за ст. 625 ЦК україни 
Колегія суддів не в повному обсязі погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони у справі 28 грудня 2020 року уклали договір позики у вигляді розписки.
Згідно з наявною у матеріалах справи розпискою, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні суду першої інстанції, копія якої міститься в матеріалах справи, 28 грудня 2020 року ОСОБА_1 отримав 15 000 доларів США на строк до 01 березня 2021 року. У розписці зазначено продовження строку до 31 травня, і зазначена дата 30 березня 2021 року. На звороті розписки міститься запис від 30 березня 2021 року, що отримала 1 400 доларів США відсотків (т. 1 а.с. 12).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 квітня 2023 року у справі № 756/19055/21 визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 20 серпня 2021 року від імені приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В., реєстраційний номер 6830 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості в сумі 399 756 грн. за борговою розпискою. За змістом цього рішення, судом було встановлено, що нотаріус не вчиняв вказаного виконавчого напису та за реєстровим номером вчинена інша нотаріальна дія від імені інших осіб (т. 1 а.с. 57-58).
Постановою приватного виконавця Івановим А.В. від 18 травня 2023 року закінчено виконавче провадження ВП НОМЕР_1 з виконання виконавчого напису нотаріуса № 6830 від 20 серпня 2021 року, припинено чинність арештів (т. 1 а.с. 112).
Висновком експерта № 551/569 від 15 березня 2023 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження № 1221100100004652 від 30 листопада 2021 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 в розписці про отримання грошових коштів від 28 грудня 2020 року виконано ОСОБА_1 ,  рукописні записи в розписці від 28 грудня 2020 року виконано ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 72-85).
Постановою старшого слідчого Шевченківського районного УП ГУНП в м. Києві Тютюника М.О. від 27 березня 2023 року вилучений 31 січня 2022 року під час тимчасового доступу до речей й документів у приватного виконавця Іванова А.В. оригінал розписки ОСОБА_1 від 28 грудня 2020 року, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 12021100100004652 від 30 листопада 2021 року, та зберігається в матеріалах кримінального провадження (т. 1 а.с. 187-189).
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 06 вересня 2023 року за клопотанням представника відповідача витребувано з Шевченківського районного УП ГУНП в м. Києві оригінал розписки ОСОБА_1 від 28 грудня 2020 року для огляду в судовому засіданні (т. 1 а.с. 198-199).
На виконання ухвали суду слідчим Шевченківського районного УП ГУНП в м. Києві Тютюник М. надано для огляду в судовому засіданні 08 вересня 2023 року оригінал розписки ОСОБА_1 від 28 грудня 2020 року, яка є речовим доказом у кримінальному провадженні № 12021100100004652 від 30 листопада 2021 року.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 01 червня 2021 року по 18 травня 2023 року у відповідача за розпискою виникла заборгованість у сумі основного боргу 15 000 доларів США та три відсотки річних 1333,25 доларів США (т. 1 а.с. 64).
 
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). 
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч. 2 ст. 545 ЦК України).
Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, розписка підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми.
Відповідач не заперечував написання вказаної розписки від 28 грудня 2020 року, копія якої міститься у матеріалах справи (т. 1 а.с. 12).
Крім того, згідно з висновком експерта № 551/569 від 15 березня 2023 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінального провадження № 1221100100004652 від 30 листопада 2021 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_1 в розписці про отримання грошових коштів від 28 грудня 2020 року виконано ОСОБА_1 ,  рукописні записи в розписці від 28 грудня 2020 року виконано ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 72-85).
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.  
Оригінал боргової розписки ОСОБА_1 від 28 грудня 2020 року судом першої інстанції було оглянуто в судовому засіданні 08 вересня 2023 року із поверненням її слідчому, оскільки вказана розписка є речовим доказом у кримінальному провадженні, про що свідчить протокол судового засідання районного суду (т. 1  а.с. 203-205).
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), яка була вилучена як речовий доказ у межах кримінального провадження, свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02 вересня 2020 року (справа № 569/24347/18), від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц).
Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача не виник обов`язок повернути грошові кошти, оскільки в розписці не вказано про такий обов`язок, спростовуються текстом розписки, в якій зазначено, що ОСОБА_1 взяв 15 000 доларів США на строк до 01 березня 2021 року (у подальшому строк продовжено до 31 травня).
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що тлумачення тексту розписки свідчить, що правова природа даної розписи є договором позики, який передбачає обов`язок боржника повернути позику позикодавцю у визначений строк.
Необґрунтованими є доводи апелянта, що у розписці не визначено строку повернення коштів, оскільки за змістом розписки ОСОБА_1 взяв 15 000 доларів США на строк до 01 березня 2021 року, а в подальшому написано «продовжено до 31 травня», але не зазначено якого року. Цей напис здійснено 30 березня 2021 року. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що строк повернення коштів в розписці  продовжено саме до 31 травня 2021 року, як стверджувала позивач. 
Водночас відповідач не вказував який термін для повернення позики сторони погодили в розписці, а лише посилався на те, що строк виконання зобов`язання не встановлено.
Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів змісту (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року в справі № 126/3476/16-ц (провадження № 61-24371св18).
З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).
Як передбачено частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.
Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.
Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.
Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).
Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань [див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)].
Висновок щодо необхідності застосування принципу contra proferentem при тлумаченні пунктів 4, 5 договорів купівлі-продажу квартир в будинку АДРЕСА_1 , укладених із ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», було висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Апеляційний суд вважає, що оскільки саме відповідач допустив двозначність при написанні розписки про отримання грошових коштів від 28 грудня 2020 року, умови договору позики мають тлумачитись на користь позивача, яка вказувала, що сторонами погоджено строк повергнення позики саме до 31 травня 2021 року.
Встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 була частково погашена позика 30 березня 2021 року в сумі 1 400 доларів США, що підтверджується дослідженим записом на розписці. Суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки розписка не містить відомостей про розмір відсотків за користування коштами, то доводи позивача, що ці кошти спрямовані на погашення відсотків, є безпідставними та не приймаються до уваги. 
Отже, обґрунтованим є висновок суду, що відповідач не повернув позивачу частину коштів, отриманих в борг в сумі 13 600 доларів США.
В апеляційній скарзі відповідач посилався на порушення судом норм процесуального права, зокрема, що судом було прийнято до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог під час розгляду справи по суті.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
Так, 19 травня 2023 року позивач подала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за борговою розпискою від 28 грудня 2020 року станом на 18  травня 2023 року у загальному розмірі 16 333,25 доларів США, що складається із суми позики - 15 000 доларів США та трьох відсотків річних - 1 333,25 доларів США (т. 1 а.с. 61-65).
Протокольною ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 08 червня 2023 року було закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суту (т. 1 а.с. 125).
Тобто позивач подала заяву про збільшення позовних вимог до закінчення підготовчого засідання, що свідчить про дотримання строків, визначених п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.
Разом з тим, згідно з пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Вказана норма матеріального права містить імперативний припис щодо неможливості нарахування процентів, визначених ст. 625 ЦК України, включно з 24 лютого 2022 року, а відтак суд апеляційної інстанції визнав неспроможними і відхилив доводи позивача, що п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України не розповсюджується на правовідносини у цій справі.  
З цих підстав апеляційний суд погодився доводами апелянта, що судом першої інстанції здійснено помилковий розрахунок заборгованості 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України за період з 01 червня 2021 року по 18 травня 2023 року на суму 801,47 доларів США без врахування положень п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України.
Отже, період прострочення слід рахувати за період з 01 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року, що становить 267 днів, тому три відсотки за користування коштами складають 298,45 доларів США (13 600,00 x 3 % x 267 : 365 : 100).
Отже й висновок районного суду про стягнення з відповідача на користь позивача 14 401 долар США заборгованості є помилковим.
Враховуючи вказане, рішення суду в частині стягнення з відповідача 14 401 доларів США загальної заборгованості, з яких - 801,47 доларів США 3 % річних за період з 01 червня 2021 року по 18 травня 2023 року слід скасувати та ухвалити нове рішення, стягнувши з відповідача 3 % річних у сумі 298,45 доларів США.
Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому апеляційним судом відхилені.
За змістом ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 вересня 2023 року - скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 401 доларів США загальної заборгованості та 3 % річних за період з 01 червня 2021 року по 18 травня 2023 року в сумі 801,47 доларів США, і ухвалити в цій частині нове судове рішення, виклавши абзац другий резолютивної частини оскаржуваного рішення в наступній редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 13 600,00 доларів США заборгованості за позикою та 3 % річних за період з 01 червня 2021 року по 23 лютого 2022 року в сумі 298,45 доларів США за борговою розпискою від 28 грудня 2020 року».
В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 вересня 2023 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 15 грудня 2023 року.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           О.В. Борисова

                                                                                                          В.М. Ратнікова