ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 88-ц/803/29/23  Справа № 206/501/20 	  	Суддя у 1-й інстанції -  Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача – Никифоряка Л.П.,
суддів – Гапонова А.В., Новікової Г.В.,
за участі секретаря судового засідання – Драгомерецької А.О.,

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про стягнення боргу за договором позики, в якій подана заява  ОСОБА_2 , через представника адвоката Туманова Сергія Геннадійовича про перегляд постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2023року за нововиявленими обставинами, –

В С Т А Н О В И В:

05 лютого 2016року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому виклав вимоги про стягнення боргу стверджуючи, що останній 08 вересня 2016року отримав у позику кошти в сумі 300 000,00доларів США, що складали 8 016 000грн, які він зобов`язувався повернути до 01 березня 2017року, однак взятого на себе зобов`язання не виконав і на момент звернення до суду позику не повернув, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути із врахуванням росту інфляції за період з 01 березня 2017року по 01 січня 2020року в сумі 2 232 911,15грн. Вимога позивача зводилась до стягнення з відповідача боргу в загальному розмірі 10 378 911,15грн з яких 8 148 000грн сума основного боргу, яка позивачем визначена еквівалентом іноземної валюти на час повернення позики та 2 232 911,15грн інфляційна складова.

Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020року позов ОСОБА_1 було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 08 вересня 2016року в розмірі 8 148 000,00грн та судовий збір, в решті вимог відмовлено.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 жовтня 2020року задоволено заяву ОСОБА_2 та скасоване заочне рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 квітня 2020року.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023року в позові ОСОБА_1 відмовлено повністю. Суд першої інстанції виходив з того, що боргова розписка не містить посилання на момент передачі грошових коштів, також є суперечливими умови щодо надання і повернення коштів, з чого суд виснував, що договір позики вважається таким що неукладений і не створює правових наслідків для його сторін.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023року скасовано. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 08 вересня 2016року задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 отримані у позику за договором позики від 08 вересня 2016року грошові кошти, як суму основного боргу, в загальному розмірі 8 148 000,00грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в загальному розмірі 19 915,45грн.

Постановою Верховного Суду від 07 липня 2023року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2023року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики залишено без змін.

03 жовтня 2023року  ОСОБА_2 , через представника – адвоката Туманова С.Г. подав до Дніпровського апеляційного суду заяву про перегляд постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2023року за нововиявленими обставинами у цивільній справі № 206/501/20.
В обґрунтування заяви представник заявника посилався на те, що предметом позову у справі були зобов`язання, які витікають з розписки датованої 08 вересня 2016року, складеної між позивачем та відповідачем на суму 300 000,00 доларів США. За цим самим предметом спору дружиною відповідача на момент складання розписки – ОСОБА_3 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська було подано позов, яким вона просила визнати недійсним договір позики, укладений 08 вересня 2016року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 300 000,00 доларів США. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2023року у справі № 206/2135/23 позовну заяву ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним передано за підсудністю до Центрального-міського районного суду м. Кривого Рогу. На таку ухвалу ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що з того самого предмету спору у справі № 206/501/20 вірно вважалась підсудність по першій інстанції Самарського районного суду м. Дніпропетровська. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2023року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 17 травня 2023року без змін.
Таким чином заявник вважав, постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2023року у справі № 206/2135/23 встановлено, що справу № 206/501/20 в суді першої інстанції розглянуто неповноважним складом суду. Обставини місця реєстрації учасників не були належним чином встановлені у справі, а факт порушення закону не був і не міг бути відомий заявнику, оскільки в жодній з трьох судових інстанцій даного факту не було констатовано.
З вищенаведених обставин заявник виклав вимогу про скасування постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2023року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи заяви, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у її задоволенні, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Отже, нововиявлені обставини – це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вказані правові норми передбачають, що це мають бути обставини, які є істотними, тобто такими, що якби вони були відомі раніше, то суд ухвалив би інше рішення; вони є нововиявленими, а не новими обставинами, тобто, існували на час розгляду судом спору; вони входять до предмету доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Підставою перегляду будь-якого судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами є те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 3, 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини – це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин (частина друга статті 361 ЦПК 2004року), (стаття 423 ЦПК 2017року). 

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 361 ЦПК 2004року, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Судове рішення не може переглядатись у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі якщо обставини, передбачені частиною другою статті 361 ЦПК 2004року, відсутні, а є підстави для перегляду судового рішення в апеляційному чи касаційному порядку або Верховним Судом України, а також якщо обставини, визначені частиною другою статті 361 ЦПК 2004року, були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК 2004року є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Правєдная проти Росії» від 18 листопада 2004року зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті. Відхилення від цього принципу допустимі лише за наявності виняткових обставин. Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним.

Отже, істотними обставинами справи вважаються ті, які можуть вплинути на рішення суду, яке набрало законної сили, а це, передусім, ті, що взагалі не були предметом розгляду у даній цивільній справі, у зв`язку з тим, що вони не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою на час розгляду справи.

Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи.

Процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами повинні відповідати вимогам статті 6 Конвенції, положенням законодавства України та мають бути збалансовані з ефективністю правового захисту і обов`язковістю остаточних рішень судів усіх інстанцій, як найважливіших аспектів реалізації принципу верховенства права.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин.

Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді.

Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення.

Такий вказаний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020року у справі № 19/028-10/13.

Ухвалюючи постанову від 02 травня 2023року апеляційний суд виходив з того, що текст розписки від 08 вересня 2016року виконано ОСОБА_2 , та останній заперечував обставини з приводу того, що він отримував від ОСОБА_1 кошти в позику в розмірі що зазначений в розписці; та наявність зазначеної обставини відповідач пов`язував із тим, що між ним та позивачем існували інші фінансові відносини не пов`язані із отриманням коштів в борг; також дата написання тексту розписки не відповідає фактичним обставинам. Відповідно до буквального змісту розписки ОСОБА_2 08 вересня 2016року взяв у ОСОБА_1 триста тисяч доларів США та зобов`язався повернути всю суму до 01 березня 2017року. Отже, за змістом розписки ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 кошти та в ній йдеться про їх розмір в сумі 300 000,00 доларів США, також міститься відмітка про те, що отримувач коштів за цією розпискою передбачив строк повернення до 01 березня 2023року та зазначив, що місцем виконання має бути кафе «ТЕРМИ Придніпровськ» по АДРЕСА_1 . Вираження волі ОСОБА_2 відбулось вчиненням певних дій, складанням та підписанням письмового договору (письмової розписки), власноручне написання відповідачем про те, що він взяв кошти із зазначенням розміру таких коштів, зобов`язання їх повернути в строк та в місці обумовленому в розписці, охоплюється поняттям договору позики.

Висновки суду першої інстанції про те, що розписка не містить самого визначення що це позика не виключають підтвердження факту отримання грошей, та за з`ясованих обставин, тлумачення судом змісту розписки в частині того, що ОСОБА_2 взяв кошти у ОСОБА_1 , за відсутності будь-яких інших обставин щодо наявності між сторонами інших відносин, не виключають відносин позики, ніщо не вказує на те, що зазначені в розписці кошти відповідач взяв у позивача на іншій правовій підставі. Тому підтверджується те, що мало місце втілення волі ОСОБА_2 у письмовому вираженні на отримання коштів у ОСОБА_1 та їх повернення відповідно до обставин визначених у розписці. Зміст зобов`язання в наведеній розписці (договорі позики) викладено досить зрозуміло, оскільки системний аналіз договору позики дає підстави для висновку про те, що справжня воля сторін договору зводилась до необхідності врегулювання договірних відносин в разі отримання однією особою коштів у визначеному розмірі та обсягу зобов`язань для другої особи у якої, з огляду на договірні відносини, виник правовий обов`язок повернути кошти в розмірі 300 000,00 доларів США. Беззаперечними є ті обставини, які підтверджені висновком судової експертизи № 445/446/447/448-22 від 05 вересня 2022року про те, що рукописні записи, якими виконаний текст розписки про отримання грошових коштів від 08 вересня 2016року, виконані ОСОБА_2 , також підпис від імені ОСОБА_2 розташований поруч з рукописним записом виконаний останнім.

Умови викладені в письмовому договорі, що оформлений та підписаний обома сторонами, якими була погоджена сума, строк повернення та умови щодо місця виконання договору повинні виконуватись належним чином, та суд помилково припускав що між сторонами могли існувати інші відносини не пов`язані із позикою і за таких обставин виходив з того, що між сторонами виникли права та обов`язки, не ті, що виникають із змісту розписки – договору позики. За таких обставин висновки суду першої інстанції, про те, що дата фактичного написання розписки не збігається з тією датою, якою вона датована не спростовують того, факту що ОСОБА_2 втілив свою волю та власноручно в розписці зазначив про те, що він саме 08 вересня 2016року взяв у ОСОБА_1 грошові кошти. Відповідач не навів жодного доказу з приводу того, що його волевиявлення не було вільним, здійснювалось під впливом і не відповідало його внутрішній волі. У правовому значенні, за підтверджених обставин, відмова позивача надавати експертам дозвіл на пошкодження оригіналу документу та заперечення проти використання руйнуючих розписку методів дослідження під час проведення експертизи не вплинула на відносини що виникли у такий спосіб щоб виключати правомірність правочину. Отже, до спростування презумпції правомірності письмового договору укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , всі права набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Стосовно обставин справи спростування презумпції правомірності не було, оскільки недійсність правочину (договору позики) прямо законом не встановлена, та ОСОБА_2 не довів тих обставин якими обґрунтовував свої заперечення з приводу того, що він не укладав розписки (договору позики) і не отримував за нею грошей. За підтверджених умов, не змінює таких висновків апеляційного суду та обставина, якою керувався суд першої інстанції, щодо не підтвердження в ході проведення експертизи того чи виконано ОСОБА_2 підпис в додатку до договору займу (розписки) від 08 вересня 2016року та чи відповідає дата фактичного написання розписки та додатку до договору займу (розписки) датам, які в них зазначені, оскільки навіть за умови не укладення додатку до Договору позики, сам договір не є неукладеним. Втрати від інфляції не підлягають стягненню, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Вбачається, що питання щодо належності місця реєстрації учасників справи були належним чином встановлені судами та були відомі стороні відповідача на час розгляду як судом першої так і апеляційної інстанцій.

У той же час, постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 вересня 2023року у справі № 206/2135/23 не встановлено, що справу № 206/501/20 розглянуто неповноважним складом суду.

Крім того, переглядаючи справу в касаційному порядку Верховний Суд у постанові від 07 липня 2023року зазначив про те, що в касаційній скарзі ОСОБА_2 не вказував інші підстави оскарження судового рішення і касаційний суд не відкривав касаційне провадження з інших підстав, та в резолютивній частині касаційної скарги ОСОБА_2 виклав вимогу про залишення без змін рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023 року, яким вирішено спір по суті. Тому аргументи касаційної скарги про те, що позивач не довів місце виконання зобов`язань і подав позов до Самарського районного суду м.Дніпропетровська, хоча всі учасники справи є мешканцями м. Кривий Ріг, колегія суддів відхилила.

Отже, посилання заявника на те, що справу розглянуто неповноважним складом суду не є нововиявленою обставиною у розумінні положень пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, inter alia, який, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Принцип юридичної визначеності передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру». Скасування остаточного судового рішення у даній справі було б невиправданим. (Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України»).

Таким чином, наведені заявником підстави не підпадають під дію пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України та не спростовують факти, покладені в основу судового рішення апеляційного суду, й фактично зводяться до незгоди заявника з постановою суду апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що заява представника ОСОБА_2  – адвоката Туманова С.Г. про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є необґрунтованою, оскільки наведені заявником обставини не є нововиявленими у розумінні статті 423 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд може: 1) відмовити в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі; 2) задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення; 3) скасувати судове рішення і закрити провадження у справі або залишити позов без розгляду.

З огляду на те, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не містить доводів, що свідчать про наявність підстав, передбачених статтею 423 ЦПК України для її задоволення та скасування судового рішення, що переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у задоволенні заяви  ОСОБА_2  необхідно відмовити та залишити постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2023року в силі.
Керуючись статтями 423-429 ЦПК України, апеляційний суд, –

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви  ОСОБА_2 про перегляд постанови Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2023року за нововиявленими обставинами у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – відмовити.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 травня 2023року – залишити в силі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2023року.

Судді: