Справа №581/670/23 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Кузьмінський О. В.	
Номер провадження 33/816/673/23 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  173-2 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

27 вересня 2023 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., з участю секретаря судового засідання Демченко А. Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми справу № 581/670/23 про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою представника ПОСЬ С. Г. на постанову судді Липоводолинського районного суду Сумської області 31.07.2023, якою провадження у справі відносно  
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 
закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП,
учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення: 
потерпілої – ОСОБА_2 ,
представника потерпілої – адвоката Пось С. Г., 
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_3 ,
захисника – адвоката Нежевело В. В., 
установив:

У поданій апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_2 – адвокат ПОСЬ С. Г. просить скасувати постанову судді та ухвалити нову постанову, якою притягнути до відповідальності ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, наклавши на нього стягнення у межах санкції цієї статті з конфіскацією мисливської рушниці, оскільки висновки судді про невідповідність фабули правопорушення у протоколі диспозиції ч. 1 ст. 173-2 є необґрунтованими, об`єктивна сторона правопорушення не вичерпується диспозицією статті. При цьому, встановивши в засіданні недоліки складеного відносно його підзахисної протоколу, суддя мав би повернути протокол до Роменського РВП ГУНП в Сумській області на доопрацювання.
Постановою судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 31.07.2023 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а тимчасово вилучена у нього рушниця ТОЗ № 8914 – повернута.
Згідно протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_3 17.07.2023 о 20:20 в АДРЕСА_1 вчинив домашнє насильство відносно своєї дружини ОСОБА_2 , а саме погрожував фізичною розправою, чим завдав психічної шкоди здоров`ю потерпілої.
Вислухавши доводи потерпілої ОСОБА_2 та її представника Пось С. Г., які підтримали апеляційну скаргу, доводи ОСОБА_3 та його захисника Нежевело В. В., які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Зокрема, відповідно ч. 1 ст. 2 КУпАП, законодавство України про адміністративне правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України, а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори України» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права. Провадження в справах здійснюється на основі суворого додержання законності (ч. 2 ст. 7 КУпАП і його завданнями є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст. 245 КУпАП).
Доказами в справі є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суддя встановлює наявність чи відсутність правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, які установлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків тощо (ч. 1 ст. 251 КУпАП), а обов`язок щодо їх (доказів) збирання покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених законом (ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП).
Порядок збору і процесуального закріплення доказів визначений законодавством України про адміністративні правопорушення, а тому як доказ протокол про адміністративне правопорушення може бути використаний у відповідній справі тільки в тому випадку, якщо він складений в порядку і з джерел, передбачених законом. При цьому у справі протокол є не тільки джерелом доказів, але й виступає ще й як юридичний документ – акт (процесуальна дія і процесуальне рішення компетентної особи, яка уповноважена його складати), який свідчить про порушення компетентною особою поліції справи про адміністративне правопорушення, тому є не тільки обов`язковим процесуальним документом, але і займає ключове положення серед інших джерел (доказів).
Відповідно ч. 2 ст. 283 КУпАП, постанова повинна містити, крім іншого: опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Ухвалюючи своє рішення, суддя суду першої інстанції не у повній мірі дотримався вказаних вимог закону, а також не обґрунтував і не умотивував належним чином свої висновки у процесуальному рішенні, хоча і дослідив безпосередньо в судовому засіданні та виклав у постанові наявні у матеріалах цієї справи докази.
Так, обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у справі, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов`язковому порядку повинні бути підтверджені доказами (ч. 1 ст. 251 і ст. 280 КУпАП). При цьому суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність тощо, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП). Обґрунтовувати свої висновки суддя може лише на тих доказах, які він безпосередньо досліджував у судовому засіданні у порядку, передбаченому ст. 279 КУпАП.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).
Вартою уваги в контексті вмотивованості постанови судді є правова позиція, викладена в окремих рішеннях ЄСПЛ, зокрема у рішенні № 19997/02 від 15.02.2007 в справі «Болдя проти Румунії» (Boldea v. Romania), згідно якої «суд першої інстанції не здійснив розгляд усіх складових елементів правопорушення і зовсім не аналізував надані докази, що йому б надало можливість, у разі необхідності, ухвалити вмотивоване рішення, чого йому в справі не вдалося зробити».
Ухвалюючи рішення про закриття провадження у справі суддя суду першої інстанції виходив із того, що вказана у протоколі фабула правопорушення не відповідає ознакам правопорушення, зазначеному у статті КУпАП, за якою складено протокол, а саме у протоколі зазначено про завдання потерпілій «психічної шкоди здоров`ю», а не «шкоди її психічному здоров`ю» як про це викладено у ст. 173-2 КУпАП, що враховуючи вимоги КУпАП не може бути усунуто в судовому порядку, внаслідок чого суддя дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
Однак такі висновки судді суду першої інстанції не ґрунтуються на законі.
Так, «психічне здоров`я» – це рівень психологічного благополуччя, який визначається не тільки відсутністю психічних захворювань, а й рядом соціально-економічних, біологічних і тих, що відносяться до навколишнього середовища факторів. Розглядається як широке міждисциплінарне поняття, характеризується центральною властивістю індивіда до усвідомлення себе як суб`єкта, взаємодіючого з навколишнім світом. У психології розуміння психічного здоров`я тісно пов`язано із загальним уявленням про особистість і механізми її розвитку. Різні моделі звернені або до підструктур особистості, або до рівнів, що регулюють активність суб`єкта, сферам його буття. За даними Всесвітньої організації охорони здоров`я (ВООЗ), психічне здоров`я включає «суб`єктивне благополуччя, - стан благополуччя, в якому людина реалізує свої здібності, сприйняту самореалізацію, автономію, компетенцію, взаємовідносини між поколіннями та самореалізацію інтелектуального та емоційного потенціалу та ін.». Благополуччя особистості охоплюється реалізацією її здібностей, подоланням нормальних життєвих напружень, можливостями протистояти звичайним життєвим стресам, продуктивно працювати і робити внесок в свою громаду. 
Психічні процеси здорової людини характеризуються максимальним наближенням суб`єктивних образів до відображення об`єктів дійсності, адекватним самосприйманням, розвиненими здібностями концентрувати увагу, утримувати в пам`яті інформацію, здатністю до логічної обробки інформації, критичністю мислення, креативністю. 
До сфери психічного здоров`я відносять індивідуальні особливості психічних процесів і властивостей людини, наприклад, збудженість, емоційність, чутливість; властивості, пов`язані з особливостями мислення, характеру, здібностей. Психічне життя індивіда складається з потреб, інтересів, мотивів, стимулів, установок, цілей, образів уяви, почуттів тощо. Усі складові й чинники психічного здоров`я зумовлюють особливості індивідуальних реакцій на однакові життєві ситуації, вірогідність стресів, афектів. 
Рівень психічного здоров`я людини в кожен даний момент часу визначається численними соціальними, психологічними і біологічними факторами. Погане психічне здоров`я пов`язане також з швидкими соціальними змінами, стресовими умовами на роботі, гендерною дискримінацією, соціальним відчуженням, нездоровим способом життя, фізичною хворобою, а також з порушеннями прав людини. 
Адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП настає у разі вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису.
У свою чергу, «домашнє насильство» – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. «Психологічне насильство» – форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (п. 3 і 14 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). При цьому травма, що виникла в результаті дії на психіку людини особисто значущої інформації; емоційна дія, яка спричинила психічний розлад; шкода, нанесена психічному здоров`ю людини в результаті інтенсивного впливу несприятливих факторів середовища або гостроемоційних, стресових впливів інших людей на її психіку, характеризується різними науковцями як психологічна травма, або травма психічна, психотравма, або як психічна шкода.
Психологічна, емоційна або психічна травма (від давньогрецького ?????? «рана») використовується в психології для опису психологічної травми, аналогічної травмі в медицині, яка супроводжується сильним психологічним потрясінням. Це може бути спричинено людьми, стихійними лихами, а також тортурами тощо (травми дитинства, воєнні травми). Термін використовується для поразки мозку та наслідків. Оскільки нервова система була перевантажена, подію не вдалося обробити та зберегти в пам`яті. Наслідки можуть включати психологічні або фізичні симптоми, які зазвичай групують під терміном посттравматичний стресовий розлад, якщо не встановлено конкретні терміни. Психотравматологія вивчає психологічні наслідки травми.
З огляду на викладене, такі терміни як «психічна шкода здоров`ю» та «шкода психічному здоров`ю» у контексті диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП і ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є тотожними і свідчать про шкоду, нанесену психічному здоров`ю людини в результаті інтенсивного впливу несприятливих факторів, стресових впливів інших людей на її психіку, що може бути кваліфіковане як домашнє насильство.
Таким чином, постанова судді суду першої інстанції підлягає скасуванню через неправильне застосування норми матеріального права та порушення норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги з цього приводу заслуговують на увагу і підлягають задоволенню.
Разом з тим, системний аналіз існуючого національного та міжнародного законодавства свідчить про те, що домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних відносин, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод.
В той час, як під конфліктом необхідно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнє загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони.
Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких необхідно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту.
ОСОБА_3 як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції вину у вчиненні правопорушення категорично заперечив і пояснив, що 17.07.2023 перебував вдома, дружина також була дома, коли за телефоном приїхала донька потерпілої від першого шлюбу. Він був в цей час на подвір`ї. Дочка зайшла в хату поговорити зі своєю матір`ю. ОСОБА_2 почала сваритись з донькою, нецензурно виражатися в її бік, коли виходила з хати, то донька просто взяла її за руку і попросила поговорити, на що остання вдарила її в вухо. Він побачив це і підійшов до них, щоб помирити. В цей час ОСОБА_2 другий раз кулаком вдарила свою доньку, а коли вибігала з хати на вулицю, то зачепилася своїм нігтем за часи доньки і пошкодила палець.
Свідок ОСОБА_4 апеляційному суду пояснила, що є донькою ОСОБА_2 від першого шлюбу і 17.07.2023 вона разом з своїм майбутнім чоловіком ОСОБА_5 приїхала в АДРЕСА_1 , де проживає її мати, щоб забрати свій телефон. Хотіла поговорити з нею, однак мати відразу грубо відповіла їй, що не бажає говорити. Коли мати почала виходити з хати, то вона спробувала її зупинити, щоб поговорити, взявши за руку. Після чого мати вдарила її долонею руки у ліве вухо, зачепившись при цьому за її браслет на руці і пошкодивши палець. Потім ще раз вдарила. Все це бачив ОСОБА_3 , який став її захищати, ставши між ними. Мати в почала звати свого сина (її брата) ОСОБА_6 , щоб той викликав поліцію. Коли приїхала поліція вони надали пояснення з приводу того, що відбулось.      
Свідок ОСОБА_5 надав показання, згідно яких 17.07.2023 він привіз свою майбутню дружину ОСОБА_7 до матері, сам залишився біля двору. ОСОБА_7 пішла сама, бо хотіла поговорити з матір`ю. Через деякий час почув крики, ОСОБА_2 звала свого сина ОСОБА_6 , щоб той викликав поліцію, а сама побігла з двору до сусідів. Бачив, що у ОСОБА_7 було красне вухо.
Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам.
Що стосується доводів апеляційної скарги про вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства відносно ОСОБА_2 , а саме погрожував їй фізичною розправою та завдав психічної шкоди здоров`ю, то апеляційний суд не може прийняти їх до уваги, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. При цьому показання потерпілої ОСОБА_2 про те, що її колишній чоловік ОСОБА_3 тривалий час ображає її, погрожує фізичної розправою, вимагав в неї гроші, вона отримала пошкодження пальця і вимушена була покинути житло, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (ч. 1 ст. 7 КУпАП), а згідно ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, гласність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено відповідальність.
Відповідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Основного Закону усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.
Конституційний Суд України (далі – КСУ) зауважив, що «елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ у справі за конституційним поданням 59 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК від 26.02.2019 № 1-р/2019. 
Зазначене узгоджується і з правовою позицією ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine), з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey). «Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Ретельно дослідивши та перевіривши в ході апеляційного розгляду усі наявні в справі докази, апеляційний суд приходить переконання про відсутність в діях ОСОБА_3 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі про адміністративне правопорушення, оскільки належних, достовірних і допустимих доказів, яких було б достатньо для визнання його винним у вчиненні цього правопорушення в судовому засіданні встановлено не було. При цьому всі можливості для усунення сумнівів були вичерпані, а сукупність зібраних та проаналізованих у справі доказів не дозволяє їх спростувати у категоричній формі та зробити беззаперечний і однозначний висновок про вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства поза розумним сумнівом.
На підставі викладеного, після скасування постанови судді суду першої інстанції апеляційний суд вважає за необхідне ухвалити нову постанову, якою провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 і п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП через відсутність складу правопорушення, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне повернути ОСОБА_3 вилучену у нього працівниками поліції рушницю.
Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ПОСЬ С. Г. задовольнити частково.
Постанову судді Липоводолинського районного суду Сумської області від 31.07.2023 відносно ОСОБА_1 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норми процесуального права, а провадження у справі закрити на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП через відсутність складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 
Повернути ОСОБА_3 тимчасово вилучену у нього рушницю ТОЗ № 8914.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов